Vondráčkova Studna
PŘEDNÁŠKA
Terezie Ostrovská:
Dobrý večer, vážení přátelé, vítám vás na představení české vesnické činohry o 14 dějstvích. Dříve než vám popřeji příjemných 7 hodin kulturního prožitku s naším divadlem, rád bych vám na úvod představil odborníky na danou problematiku: je zde kolega Jakub Eliáš, dále zde máme doc. Vojtěcha Blaho - ornitologa a očekáváme i návštěvu.
První otázka, která Vás asi napadne po pozorném prostudování našeho programu je: Kdo by tak asi mohl být autorem naší hry, kterou, jak doufám, ještě dnes uvidíte. Co tedy o něm víme? …Skoro nic. Pouze to, že působil jako vychovatel na Benešovsku někdy kolem roku 1909. Nazvali jsme si autora pracovně jako "Anonym", podle dochované korespondence, kterou zásadně nepodepisoval. Tím se ovšem nedá vyloučit, že autorem by mohl být i někdo úplně jiný. Díky tomu, že místopis a reálie, které jsou ve hře použity odpovídají, k nemalému překvapení některých kolegů, opravdu skutečnosti, můžeme právem usuzovat, že autor musel na Benešovsku působit delší čas. Pohlédneme-li na některé postavy naší hry, zjišťujeme, že jde skutečně o historické osobnosti, což se dozvídáme např. z ouběnické Farní kroniky. Tak třeba protihabsbursky laděný, často rozladěný, pomocný, dlouhodobě nemocný, pokrokový učitel Lapka, jedna z postav naší hry, se skutečně zapsal do dějin Ouběnic. A to když v horkém revolučním létě L.P.1905 přesvědčil tamější sedláky, aby se připojili ke stávce pražských dělníků. Zatímco pražská stávka byla hned druhý den potlačena, ouběnickým se podařilo stávkovat rekordních 14 dní, aniž byli odhaleni policií. Zemědělci si totiž neuvědomili, že každý pracuje na svém vlastním gruntě.
Učitel Lapka se nezapsal do dějin Ouběnic pouze stávkou, ale i smělým pokusem o první venkovskou univerzitu, která nesla hrdý název "SVÉPOMOC". Šlo mu o to, aby se představitelé jednotlivých venkovských profesí podělili o svůj um a zkušenosti i s ostatními. Jako motivace číslo jedna zabralo to, že se všichni členové ouběnické akademické obce směli nechat titulovat a oslovovat titulem "UČITEL", což nám při rekonstrukci původního scénáře působilo nemalé obtíže, protože všechny persony ve hře byly označeny zkratkou "UČ".Mezi literárními vědci se brzy rozpoutala diskuse o tom, kolik osob ve hře tedy opravdu vystupuje. Pro příklad uvedu dvě extrémní teorie, které lze nalézt v každé encyklopedii pod heslem: Ouběnický personální dualismus neboli problém počtu herců v anonymní činohře Vondráčkova studna - Doc.Kukačka zastává velmi pluralistické stanovisko, když tvrdí, že tato hra měla 67 herců, což je tehdejší počet obyvatel Ouběnic. Naproti tomu Prof.Jindra tvrdí, že hra je monolog. - Sami vidíte, že toto je velmi konzervativní stanovisko. My jsme se řídili selským rozumem a hru jsme rekonstruovali jako činohru pro 10 herců.
Vraťme se však opět k ouběnické univerzitě "SVÉPOMOC". Přednášelo se zde sice jen jednou, ale za to bylo přednášejících věru požehnaně, přednášeli tu: rolník, kolář, bednář, dojička krav, tesař, hostinský, pohodný(ten pouze individuelně), hrobník a další. Největší zájem byl o praktická odpolední cvičení, která vedl hostinský. Postupně však zájem o studium upadal a tak byl učitel Lapka nucen program redukovat na tzv."VEČERNÍ ŠKOLU". Vůbec poslední ránu univerzitě zasadil nechtěně on sám, když zrušil praktická cvičení hostinskému.
A nyní opět k charakteristice jednotlivých postav, v tomto případě hlavního hrdiny- -Josefa Vondráčka. Zdálo se nám zvláštní, že takový představitel venkovské prostoty figuruje mezi jmény těch, kteří se nejvíce zasloužili o rozkvět tamějšího školství. 
Máme zde písemné svědectví posledního ouběnického školníka Čeňka Votavy, který ve svém památníčku na str. 23 uvádí blíže neurčený seznam osob (někde i se stručnou charakteristikou), cituji:
Antonín Stodola
Jiřina Červená
Josef Vondráček v závorce "truhlík"
Při hlubší analýze této pasáže vyšlo najevo, že J.Vondráček byl bednář a zhotovil truhlíky pro květinovou výzdobu školy, což nám ukazuje způsob, kterým se zasloužil o rozkvět ouběnického školství. 
Všechny tyto výsledky nás vedli k tomu, že jsme byli schopni stanovit hlavní myšlenku, kterou chtěl touto hrou ztvárnit sám autor. Sám totiž pocházel z Ouběnic a hru pojal jako protest proti intelektuálnímu teroru učitele-a staví tak zde vůči němu do opozice prostotu smýšlení venkovanů, která je patrná jednak na tom, jak se starosta vypořádá se skutečností, že Ouběnice nemají zvon a to tak, že vše svalí na Vondráčka, ale nejvíce je ona prostota patrna na tom, jak se Vondráček z této šlamastiky nakonec dostane tím, že sestaví první živou ouběnickou zvonkohru. 
Tak to bychom měli teorii hry samé. Možná se ptáte, co se zachovalo z původní hry až do dneška ve hmatatelné podobě. Jelikož za 2.sv.války ouběnická škola vyhořela, zachovala se nám hra poze z 1/8 originálu. Avšak povedlo se nám ji zrekonstruovat tak, alespoň já myslím, že se od originálu možná ani neliší. Tak např.: ještě před konečnou rekonstrukcí scénáře si nikdo nedokázal poradit s tím, že hl. postava bednář Vondráček se na počátku i během celé hry jmenuje Josef, kdežto na samém konci, v závěrečné písni se jmenuje Honza. Poslechněte si, na co jsme přišli. Prosím kolegu Eliáše. 
Jakub Eliáš:
Vážení přátelé, autor daleko předběhl svou dobu, neboť se nenechal spoutat strnulými formami a zkostnatělými pravidly tehdejšího psaní dramatu. Tak např.:
Přesto, že se hl.hrdina bednář Vondráček jmenuje během celé hry Josef, autor našel tu odvahu dát mu v závěrečné písni jméno Honza. Potřeboval totiž slovo, které by se rýmovalo se slovem "z bronzu". A tak postupoval, jak postupoval. Sami posuďte, degradaci rýmového aparátu, kdyby autor demagogicky trval na jménu Josef:
Dávno už dotlouklo to srdce z bronzu,
Naštěstí napadlo Vondráčka Josefa,
že zůstat...
Pavel Blažek (pokračuje):
Vidíte, toto řešení uspokojilo mnohé. Mnohým kolegům se tak otvírá prostor pro řešení další otázky, která zní: Proč autor nepojmenoval hl. hrdinu v celé hře Jan?
Co se nám ještě dochovalo z doby, kdy byla hra uváděna na prknech ouběnické...
Jakub Eliáš (skočí do řeči): To jste na omylu!
Pavel Blažek:
Promiňte, na parketách ouběnické sokolovny. Z Původních artefaktů je to kostým dcery hostinského a sedláka Tratila. Prosím ukázku.
(ukázka)
Stejně asi jako vás i mě napadla otázka, jak se mohli protagonisté do takovýchto kostýmů nasoukat? Řešení je nasnadě. Hra je původně napsána pro loutkové divadlo, takže případné prkenné pohyby herců jsou svým způsobem snahou o věrnější interpretaci.
Nyní prosím kolegu Eliáše o nezaujaté hodnocení hry jako celku. 
Jakub Eliáš:
Jak se o hře vyjádřil holandský fyzik Van-der-Waals? Tak ten se o ní vyjádřil kladně, doslova řekl:" Na hře oceňuji, že jedinou zápornou postavou je učitel Lapka. Ostatní jsou kladné, tím hra získává výsledně kladný náboj."
Inspirováni touto "Van-der-Waalsovou větou" a také zkušeností, že ne každý má ve hře úplně jasno, jsme se rozhodli předejít případným zmatkům či sporům a v programech, které máte v rukou, jsme u každé persony výrazně vyznačili buď "+" nebo "-". 
Pavel Blažek: Děkuji kolegovi za neformální svědectví a teď už pojďme k problému, který je nám stále nejasný. Je jím starostova věta ze 2. dějství, která zní:" Kdepak Vondráček! Ten, místo aby hledal zvon, tak jde pořád po červený." Co má tato věta znamenat? Jedna z nejrozšířenějších teorií praví, že J. Vondráček byl nadšeným příznivcem turismu. Z uvedené souvislosti vysvítá, že jde o narážku právě na tuto jeho zálibu a starosta ho jasně napomíná, že místo, aby sháněl zvon, tak pořádá výlety po své oblíbené červené turistické značce. Tato teorie byla mnohdy napadána a proto jsme si pozvali odborníka nad jiné zasvěceného právě do této problematiky. Přátelé, vítám mezi námi zasloužilého předsedu "Fanclubu červené turist. značky z Ouběnic do Neveklova" doc.Bohdana Hladkého. 
Bohdan Hladký: Vážení přátelé, svou přednášku zahájím zcela zásadní otázkou: Existovala červená turistická značka z Ouběnic do Neveklova již v r.1909, tedy v době sepsání hry? Dříve však osvětlím její stav k 15.1.1995. Použitá literatura: budu vycházet z turistické mapy Edice Klubu českých turistů č.40-Benešovsko a Dolní Posázaví, měřítko 1:50 000 a z vlastních zkušeností. Přátelé nejprve si mapu zorientujeme.
(mapu pootočí podle buzoly)
A nyní k samotné značce. Vážení posluchači, ani nevíte kolik legrace jsme zažili už při samotném vytyčování této značky. Z Ouběnic nás dovede červená přes kolmý výstup na nejvyšší vrchol okolí-Žebrák. 13-kilometrovou oklikou dojdeme zpět do Ouběnic. To se vám stane velmi snadno, že takový zřízenec Klubu česk. turistů prochází-li jen tak s kyblíčkem červené barvy v ruce neprostupnými hvozdy a houštinami, že vám prostě zabloudí. Musíte pochopit, že dosud nemá k dispozici mapu s přehledně vyznačenou turist. značkou, kterou vlastně teprve tvoří. Přátelé, má to však i jisté výhody, při cestě zpět se vám naskytne tak netradiční pohled na Ouběnice, že to, myslím, stojí i za tu malou zacházku. Právě proto jsme už označené stromy nekácely. Následný úsek z Ouběnic do Lišna vede tedy proti původnímu plánu již raději po přehledné okresní silnici.
V Líšni došlo při vytyčování cesty k malé nepříjemnosti. Stěžejní značku jsme umístili na roh na první pohled nepoužitelné maringotky, která se později ukázala jako pojízdná. Zde bych si dovolil malé upozornění: naše maringotka i s červenou turistickou značkou se může objevit kdekoliv jinde a mohla by tak způsobit nemalý zmatek. Což se nám potvrdilo minulý týden, kdy mi vzrušeně volal její majitel, jenž ji neprozřetelně odstavil na svou zahradu a stěžoval si pak na to, že na jeho parcele vládne čilý turistický ruch. Zároveň jsme zaznamenali množství stížností od dříve narozených členů našeho fanclubu, kteří si stěžují, že tvoříme trasy stále těžší. Jedna starší paní z Tábora říká-doslova:" Turistická trasa není překážková dráha!"-a to ve chvíli, kdy cestou k maringotce musela zdolávat dvoumetrový plot.
Pokud se vypořádáte s tímto problémem můžete po pravé ruce sledovat třpytící se hladinu Semovického rybníka až do samotných Semovic, odtud se dostanete do Tvoršovic, po jejichž projití se vám otevře krásný výhled na Benešovsko s dominantami typu: Chvojen či Konopiště. Ale zde již procházíme malebným údolíčkem Janovického potoka, ve kterém leží zřícenina hradu Kožlí. Značku jsme původně umístili na zbytky obvodového zdiva hradu, které však v 70.letech rozebrali tamější obyvatelé na stavbu rodinných domků, o čemž se můžete přesvědčit v Přibyšicích v základech stavení č.p.58. Teď už ale procházíme úsekem, kde většinou necítíte nohy, za to cítíte kravín a vepřín v Neštěticích. V posledním úseku cesty narazíme na vpravdě potěšující skutečnost, kterou je hostinec Roháč. Ten získal v restituci dlouholetý člen našeho fanclubu František Civín. On si byl velmi dobře vědom toho, co to obnáší provozovat turistiku v pokročilém věku a se slábnoucím zrakem, a proto se rozhodl alespoň trochu zviditelnit naši červenou turistickou značku, která byla umístěna na jeho hostinci. Když tedy vybíral barvu fasády svého podniku, zvolil křiklavě červenou. Ale to již vcházíme do Neveklova, kde naše značka končí. 

Tak, to jen tak na úvod. Možná jsem zašel až příliš daleko. Nyní se však dostávám ke 2.části své přednášky, která je pro pochopení naší hry klíčová. Znovu opakuji původní otázku: "Vedla červená turistická značka přes Ouběnice již v roce 1909?"
Odpověď zní:Ne! 
Pavel Blažek:
Přátelé, na poslední chvíli se přihlásil zde kolega Blaho, že prý má také co říci k naší problematice. Prosím kolegu o stručný a věcný příspěvek. 
Vladimír Mašek:
Hnízdění bramborníčka černohlavého.
Bramborníček černohlavý(Saxicola torquata) je druh palearktického rozšíření, který navíc obývá i značnou část Afriky. V Evropě chybí v její severní a východní části. V České republice se vyskytuje početněji pouze na Moravě a to v níže položených oblastech se sušším a teplejším podnebím. V Čechách hnízdí pravidelněji pouze v Podkrušnohoří a směrem na východ ve více méně souvislém pruhu rozšíření severně od toku Labe až po Moravu. Hnízdním prostředím bramorníčka černohlavého jsou suché náspy, příkopy, pusté svahy a ruderální plochy, kde vedle suššího travnatého porostu rostou roztroušeně vyšší byliny, keře i stromy. 
Pavel Blažek: Pane kolego, vy jste mě ujišťoval, že se váš příspěvek týká naší problematiky. 
Vojtěch Blaho:
Kdybyste si počkal, tak byste se dočkal. Pokračujme dále: Druh je částečně tažný, tah probíhá směrem jihozápadním nebo západním. Mezi zimoviště patří: Velká Británie, Irsko, západní Francie, Středomoří... 
Pavel Blažek: Pane kolego, čas nás ale skutečně tlačí. 
Vojtěch Blaho:
Vy chvilku neposedíte. Dočkejte času jako husa klasu. V jižních a západních částech areálu rozšíření část ptáků zimuje. V našich zemích však zimuje jen ojediněle, ale v posledních letech se jeho výskyt prokázal dokonce i nedaleko Ouběnic. 
Pavel Blažek: Nic přínosnějšího k naší problematice nemáte? 
Vojtěch Blaho: Tak měl bych ještě.
(přijde k pultíku)
Nález výpusti zaniklého rybníka u Ouběnic.
(vědec ho okamžitě utne) 
Jakub Eliáš:
Pro pochopení mentality našich postav se musíme zabývat otázkou demograficko-antropologického popisu tamějších obyvatel. Aby naše přednáška nebyla příliš teoretická, poprosím někoho z vás, kdo pochází z Benešovska, aby přišel sem na jeviště, aby jsme na něm mohli demonstrovat naše závěry.-Nikdo, to se dalo čekat. Ještě že tu máme DiS. Koukalovou. Slečno předstupte sem před diváky.
Nepřehlédnutelným znakem místních obyvatel je to, že mají výrazně měkké srdce.
(podívá se na figuranta a pak směrem k divákům a nadšeně a uspokojeně řekne) 
To je, myslím, přesné. Jednoduše to můžeme demonstrovat, vycházeje z lidové pravdy: "Co na srdci, to na jazyku!"- na typických výrazech místního nářečí, které jsou, jak sami uznáte velmi měkké. Pro srovnání uvádíme paralelně výraz, který se užívá jinde:
"Mám na vás škejru!" - dnes bychom řekli: "Štvete mě!"
"To je čina!" - "To zase leje!"
"Nerozhazuj tady ty svý cadrny!" - "Drž hubu!"
"Jděte mi k šípku!"- tak to bychom také asi řekli jinak. 
Sami vidíte, ty výrazy jsou velmi měkké, ale nemyslete si, v jejich slovníku byste našli i nějaké to ostré slovo - třeba: "nůž". Třetí charakteristikou je nezlomná poctivost. Jak naše měření potvrdila, mají většinou krátké prsty. 
DiS. Koukalová: Mám to ukázat? 
Jakub Eliáš (podívá se na její prsty):  Radši ne!
(chce přednášet dál, ale pak se ještě otočí k DiS. Koukalová)
Víte co, dejte si je radši do kapsy!
Přátelé, než odhalím další záludnost tohoto prostého venkovského lidu, tak bych vám rád přečetl sloupek z pokrokového ouběnického listu Žihadlo, který napsal učitel Luděk Lapka pod názvem: "Desatero pro bicyklisty!" a to v dubnu 1909, kdy byla slanostně otevřena první atobusová linka na českém venkově. "2.přikázání: Bicyklisto, radím ti! Pokud při své jízdě po našich venkovských silničkách zpozoruješ, že se blíží tzv.autobus zanech kolo v příkopě a utíkej přibližně 150 kroků do pole! Zde vyčkej až do doby než se rozptýlí oblaka škodlivého výfukového dýmu. Pak můžeš pokračovat ve zdraví a poklidu dále."
To však ve své době způsobilo nemalý zmatek. Sedláci si totiž mysleli, že jim cyklisté chodí do pole na brambory, vojtěšku či jiné pícniny, Jiní zas byli toho názoru, že si do pole chodí tzv. "odskočit". A proto takové bicyklisty tvrdě pronásledovali. Reakcí na to byl vznik lidové říkanky:
Sedláku, ty hlupáku,
kdybych si chtěl jenom odskočit,
v lese přec měl bych větší klid.
Neláká mě tvoje píce,
chci mít jenom zdravé plíce.
Někteří obyvatelé Ouběnic se této zásady drží tvrdohlavě dodnes. Tak např. krmič zemědělského družstva v Jiříně p.Vojkůvka se této zvyklosti nevzdal. Do práce vzdálené 2 km jede na svém kole po silnici E 55 v hustém provozu někdy až 4 hodiny, přestože běžný cyklista zdolá tutéž vzdálenost za 10 min. Pan Vojkůvka dodnes s úsměvem vzpomíná na ten den, kdy do práce vyjímečně dorazil - pěšky. Neboť mu poté, co strávil 3/4 hodiny čekáním v poli, někdo odcizil kolo. - To je tvrdá "palice"! 
Agronom téhož družstva p. Miloš Votrava se mimo to po několikaleté zkušenosti rozhodl nechat pruh polí v šíři150m od silnice napříště ležet ladem. Z toho vyplývá ona typická vlastnost-tvrdohlavost. To my si ukážeme názorně.
(bere do ruky kladivo) 
Pavel Blažek:  Jak to chcete demonstrovat?
( doc.Turek polekaně uteče) 
Jakub Eliáš:
Přátelé, teď jsme zabili dvě mouchy jednou ranou. Figurant nám ukázal i poslední vlastnost, kterou jsem chtěl názorně demonstrovat, a to je:neochota riskovat, přílišná přecitlivělost a neschopnost nést větší fyzickou či psychickou zátěž. Děkuji za pozornost.

HRA

OSOBY A OBSAZENÍ: 
Josef Vondráček (bednář) 
Luděk Lapka (pomocný učitel) 
farář 
zvoník 
starosta 
Bedřich Červený (hospodský) 
Jakub Tratil (sedlák) 
Jiřina Červená (dcera výčepního a studentka Večerní školy) 
ouběničtí štamgasti 
literární vědec 
I. dějství 
(Ouběnice L.P.1909, hostinec, u jednoho stolu sedí štamgasti, u druhého osamocen starosta, hospodský roznáší, je slyšet melodii "Hercegoviny". Do hospody vchází učitel) 
Učitel (vchází): Dobrý večer vespolek! 
Starosta: Á pan učitel Lapka! Vy ste tady ňák často. 
Učitel: To se nedá nic dělat, při mém povolání vám vyschne na jazyku co by dup. To byste se divil, jak se to projeví i na jakosti výkladu. Nedávno jsem na chodbě o přestávce zaslechl jednoho žáka: "Ten Lapka dnes mluvil obzvlášť suše."
(starosta se poprskaný začne utírat na poplivané tváři). 
Starosta: (sobě) Asi neseděl v první lavici. 
Hostinský: (učiteli) Tak, co nás dneska čeká? 
Učitel: Tak přirozeně že pivo, to už je samozřejmé, viďte? A pak vyzkouším třeba... ty utopence. To je dobrý, ne? 
Hostinský: Dneska obzvlášť. 
Učitel: Víte co, přineste mi žákovskou...chci říci -jídelní knížku. 
Hostinský: Jídelní lístek, pane učiteli. Dobře, ale slibte mi, že mi tam nebudete opravovat hrubky.
(učitel přikývne, hostinský mu ji podá). 
Učitel (prohlíží si lístek, zděsí se): Ne, mně úplně buší srdce, já se na to nemůžu dívat. Odneste to!
(přitáhne si lístek blíž k sobě)
"Špajskarta!" Bedřichu, to si Čech? Copak si nevzpomínáš na tu naši školu...večerní? Na všechny ty Palacký, Borovský, Komenský a čím vším sem vás tam ještě krmil, Husama, Žižkama, Smetanou-tedy Smetanama.
(uklidní se)
Zkus s tím něco udělat. Vždyť jinak, jak na to tak koukám, to tu nemáš tak nejhorší. "Zavináče" za 2,- "klobása" 3,- "utopenci" 2,- "párky" 2,- a "topinka" dokonce za korunu.
(učitel zasněne praví)
Bedřichu rád bych se dočkal doby, kdy tady
(ukazuje na jídelní lístek)
budeš mít od shora až dolů samé jedničky.
(ve dveřích se objeví sedlák zašpiněný od bláta, s hadicí v ruce)
Starosta: Cos to dělal Kubo? 
Sedlák: Ale, pořád honím toho krtka, čučkaře... 
Hostinský: To mu poradil zase učitelskej. 
Sedlák: (pokračuje) ... neřád! 
Starosta: Měls mu vzít kolo. 
Učitel: (významně se postaví) Pánové, pozor! V posledních Žihadle jsem četl... 
Hostinský: Učitelskej zase něco četl. Jako bys ho neznal, Kubo. Vzpomeň si, jak to loni dopadlo s tou naší slavnou stávkou. 
Učitel: (pokračuje)... jsem četl, že o loňských žních v Ottově přádelně v Postupicích se vodou zbavili veškerých hlodavců
(zamyslí se)
ale je on vůbec ten krtek hlodavec?
(zamyslí se)
Sedláku, ty hlupáku,
kdyby si chtěl jenom odskočit,
v lese přec měl by větší klid.
neláká ho tvoje píce,
chce mít jenom zdravé plíce.
Sedlák: Neřád! 
Starosta: Měls mu vzít kolo.
(Červená roznáší pivo, přitom uleje na podlahu)
Jiřina: Ráčej prominout, tatíčku. 
Hostinský: (rozlobeně) Marš! 
Štamgast: Tak ten aviatik Franta Šimůnek z Kozmic prej narukoval. Teď ho přeložej někam do Debrecína k pozemnímu vojsku, chudák. 
Učitel (nadšeně): No jo, Debrecín, tam celkem dobře znám - z pohlednic. 
Sedlák: Starosto, když už jsme u toho, jsou už hotový pohlednice na tu naši pouť? 
Starosta: No jo, pohlednice, chlouba naší obce. Přátelé, jsme první obcí pod 150 obyvatel v našem soudním okrese, která má svoje vlastní pohlednice. 
Sedlák: Jen ty zvony kdyby byly. To bude letos smutná pouť! 
Starosta: No jo, už 170 let nemají Ouběnice zvony. 
Hostinský (z ničeho nic zvolá): Dáš si pivo zvoníku? 
Zvoník: Co mám dělat? 
Starosta: Pánové, zvony sice nebudou, ale zato bude pěkný procesí. Vždyť to známe. 
Učitel (vstane): Když vás tady tak poslouchám...
(vstoupí vědec) 
Vědec: To si přátelé právě nejsme jisti, zda ještě dnes víte, jak takové poutní procesí vypadá.To máte: ministranti, ministrantky, korouhve...
(během projevu ho chce několikrát učitel přerušit, když se mu to konečně podaří, pokračuje) 
Učitel: Když vás tady tak poslouchám, že já si odsednu!
(sedne si zpět ke stolu)
Dělnická mládež v Karlíně má úplně jiné starosti. Novou sokolovnu budují. V hospodách šíří pokrokové letáky.
(někdo zaťuká) 
Učitel: Přineste mi mokrej hadr, to bude určitě farář.
(hospodský mu položí hadr na čelo)
Hostinský (za oponou): Pochválen Pán Ježíš Kristus, důstojný pane.
Farář: (ještě za oponou) Až na věky věků! 
Hostinský: (k panu fařáři) Posaďte se , pane faráři.
(pan farář se posadí zády k obecenstvu, vstoupí vědec)
Vědec: Přátelé, takto situoval postavu kněze sám autor v roce 1909. Avšak my dnes už...,pane kolego, prosím...¨
(přesadí faráře čelem k obecenstvu) 
Hostinský: Posaďte se, pane faráři! 
Farář: Tak jsem vám byl na pouti na Chvojně
(učitel si odsedne k vedlejšímu stolu) 
Farář: (pokračuje) Byl tam i sám pan arcivévoda Ferdinand…
(zvedne se, odejde k učiteli)
…i sám pan zemský školní rada.
(znovu si sedne na původní místo)
A víte, kdo vám kázal? Konopištský kaplan, důstojný pán doktor Stanovský. Byla tam procesí ze všech obcí z okolí.
(vstoupí vědec) 

Vědec: Přátelé, abyste si udělali alespoň malou představu, z kterýchpak asi obcí mohlo přijít procesí poutníků na Chvojen. Např.: Kobylí, Plchov, Věžničky, Nesvačily, Hlivín, Strženec, Miroslav, Vrbětín, Nespery, Milovanice, Manělovice, Zbožnice, Mrvice, Mladovice, Pazderná Lhota, Chobot, Jizviny, Roubíčkova Lhota a samozřejmě Ouběnice. 
Farář: Jen z Ouběnic nikdo nepřišel. 
Zvoník: Nojo, Chvojen, tam je sláva, tam mají zvony. 
Starosta: Však víte, pane faráři, máme plno starostí a zvony nikde. 
Farář: Myslel jsem na to, myslel jsem na to a myslím, že jsem přišel na to, jak na to s tím naším zvonem. Poslechněte si, co o tom praví farní kronika:
(čte z kroniky)
Vondráčkova studna: Před dávnými a dávnými časy zvonili jednou v Ouběnicích na poplach. Bylo-li to na věži kostelní nebo ve tvrzi, neví se. Jak bylo zvonem prudce trženo, zvon se utrhl a spadl až do Vondráčkovy studně. Jistá děvečka tu právě prala. Úderem zvonu byla velice překvapena a když se z leknutí vzpamatovala, zlostně zaklela. V tom okamžiku se prý zvon propadl a už ho nikdy nenalezli.
Ovšem je to jen pověst. 
Starosta: (zamyslí se) To nevadí, pánové. Vondráčka ve vsi máme, studnu má taky. 
Zvoník: Prosím vás, Vondráček? Vždyť je to bednář, ten by ten zvon moh udělat leda tak dřevěnej. 
Starosta: Mlč! On ho přece nebude vyrábět. Vondráčka máme, studni máme a zvon nemáme? Máme! 
Zvoník: Nemáme! 
Starosta: Podívej se, Václave, my víme, že ho nemáme. Ale Vondráček má studnu. 
Sedlák: Studnu má, to nezapře. 
Starosta: No vidíš, tak v tý studni by měl bejt ten zvon.
( pohlédne na ostatní)
Zvoník: No jo, dyť von ten můj zvon musí mít Vondráček. Tak ať ho kouká vrátit. 
Učitel: (zvedne se) Václave, za prvé: ten zvon neexistuje, je to jen pověst. Za druhé: je obecní, Václave, obecní. 
Farář: Učitelskej, nejsou oni náhodou ňákej osvícenej? 
Učitel: No tak, jsem funkcionářem osvětného spolku Blaník. 
(recituje)
Hurrach juž je tu čas!
zbuďte se, zbuďte se, bratři,
Žižka vůdce je náš, on vede k slávě nás,
Hus je nám kazatel smělosti.
Farář: Přineste mi mokrej hadr!
(hostinský mu ho přiloží na čelo) 
Učitel (učitel se podívá na hodinky): Pánové, já se loučím, za deset minut mi začíná večerní škola.
(odejde)
Starosta: Konečně je pryč. Abysme to shrnuli, sousedé, já myslím, že je to jasný. Vondráček chodí k učiteli do večerní školy. Tak tam můžeme hned zajít... 
II. dějství 
(večerní škola, v lavicích sedí Vondráček, Jiřina Červená a zvoník, u tabule přednáší učitel.) 
Učitel (vznešeným, mohutným hlasem přednáší): V tu chvíli se Kozina postavil na šibenici a mohutným hlasem zvolal...
(nervózně očekává zvonění budíku postaveného na stole. Když konečně zazvoní…)
…tak, přátelé, pomalu bude půlnoc, dáme si svačinovou přestávku, vytáhněte si balíčky. A všichni pěkně na vzduch a chodíme dokola. Já si zatím odskočím do kabinetu.
(odejde; zatímco zvoník chodí se svačinou stále okolo jeviště, Vondráček a Červená navazují rozhovorem)
Vondráček: Hele, Jiřino, co si vlastně slyšela v tý hospodě? 
Jiřina: Prosím tě, cos dělal, celá hospoda o tobě mluvila? 
Vondráček: Celá hospoda? Co sem dělal? No, akorát včera pro sedláka necky. 
Jiřina: Vo ňákým zvonu se tam mluvilo. 
Vondráček: Zvonu? To bude asi ten sud pro starostu, co jsem dělal minulý tejden. 
Jiřina: Pepíku, víš, já si to tak už myslím, že náš tatíček nebude chtět, abysme se spolu scházeli. Slyšela jsem je, jak si spolu s Důstojným a panem starostou něco povídají v hospodě. A minulej tejden se u nás stavil na pivo majitel šroubárny z Bystřice. Jak mě uviděl, hned se tatíčka ptal na věno. A když si tak včera povídali otobě, tak si myslím,že budou chtět, abysme se spolu rozešli.
(vchází starosta, farář, sedlák a hospodský, aniž by si jich Jiřina všimla) 
Vondráček: Hele, a nejdou zrovna támhle? 
Jiřina: Jééé, táta!
(snaží se spolu se zvoníkem působit dojmem, že tráví přestávku přesně podle rozkazu p.učitele) 
Starosta(k Vondráčkovi): Buď zdráv, Josefe!
Vondráček: Co byste si přáli? 
Starosta: Jdeme za tebou jako chlapi za chlapem.
(starosta obchází Vondráčka dokola)
Vondráček: Já vím, Jiřinka mi už říkala. 
Hostinský: (zlostně) Jaká Jiřinka!? 
Vondráček: (udiveně) Jiřinka Červená, vy ji neznáte? Vždyť je to vaše dcera? 
(hostinský se na něj vrhne)
Sedlák: (k hostinskýmu) Bedřichu, uvědom si, že jsi na akademické půdě. A konec konců, nech je, aspoň máme ulehčenou práci, když mu Jiřina už všechno řekla. 
Starosta: Čili, Vondráčku, jak se k tomu jako řádný občan postavíš? Vždyť nejde jen o tebe, ale o blaho celý obce. 
Vondráček: A myslíte, že to bude vadit celý vsi? 
Farář: Jistě, jde o její blaho.
(vrací se učitel) 
Starosta: Vidím, Vondráčku, že už musíme jít. Máš čas do pouti, abys tu záležitost dal dohromady. 
Farář: Takže do pouti ať visí! 
Vondráček: (podívá se na Jiřinu) Počkej, já jsem to asi nepochopil.
(starosta, hospodský a sedlák odcházejí; starosta se obrátí k sedlákovi)
Starosta: Kdepak Vondráček! Ten, místo aby hledal zvon ve studni, tak jde pořád po Červený!
(příchod vědce)
Vědec: Přátelé a jsme u toho. Toto je právě ono nejasné místo, které i po fundované přednášce docenta Kozla zůstává neobjasněno. Šlo tedy opravdu o červenou turistickou značku? Nevíme, poslechněme si tedy znovu onu kritickou pasáž, která se může stát předmětem případné další diskuse po představení . 
Starosta: Kdepak Vondráček! Ten místo aby hledal zvon ve studni, tak jde pořád po Červený. 
Učitel (pokračuje ve výkladu): Takže, kde jsme skončili? Aha, už vím. Lomikare, Lomikare, do roka a do dne zase se sejdem. 
Vondráček (přihlásí se): Jak jste to myslel s tím Kozinou? 
Učitel: Visí, Vondráčku, visí!!! 

III. dějství 
(Vondráček a Červená sedí na návsi na lavičce pohrouženi v něžný, milostný rozhovor) 
Vondráček: Jiřinko, musíme se rozejít. Už je to jasný. Starosta mi to včera řekl jako chlap chlapu. Už se nesmíme nikdy vidět. 
Jiřina: Pepo, já to nevydržim! Co když tě uvidim? 
Vondráček: Tak zavřeš oči...
(Oba herci ztichnou a začnou se na sebe sladce dívat. Po chvíli, když je už jasné, že nehodlají pokračovat dále v textu, kradmo přijde literární vědec se scénářem v ruce a nenápadně jim do něj ukazuje, aby se znovu ujali role. Vědec začne nervózně pobíhat a všemi možnými způsoby oba uvádět zpátky do hry. Když je jasné, že jsou jeho snahy marné, dva zřízenci odnášejí lavičku s oběma milenci a zatahuje se opona. Vědec se před oponou snaží zachránit situaci:)
Vědec: Vážení přátelé…
(odmlčí se a nahlédne za oponu řka:)
Prosim vás, pude to s nima dál, nebo ne? Ne? A co budeme dělat?
(obrátí se rozpačitě k lidem)
Tak ne! Vážení přátelé, nenacházím vhodných slov, jak popsat tuto nepříjemnou situaci. S tím jsem se skutečně ještě nesetkal. Musíme nyní společně přijít na způsob, jak dokončit představení bez obou hlavních hrdinů.
(za oponou vykoukne jeho kolega a posunky mu ukazuje, aby přišel k němu)
Vědec: Moment, přátelé, Karla něco napadlo. (odejde k němu, oba se vzrušeně šeptem o něčem dohadují) 
Vědec: (ke kolegovi) ... a nebude to blbý?
(odejde znovu před obecenstvo)
Vážení přátelé, Karel mě přivedl na takovou geniální myšlenku. Nám totiž připadá hloupé, abyste nevěděli, jak hra dopadne. A tak vám přečtu alespoň názvy dalších dvanácti dějství, něco snad z děje této fenomenální hry alespoň takto pochopíte. 
3. dějství: Rozchod Vondráčka s Jiřinou Červenou.
4. dějství: Kdo má vlastně viset?
5. dějství: Na pohřbu majitele šroubárny.
6. dějství: Zavedení elektrického proudy do Ouběnic.
7. dějství: Vondráčkovi se rozsvítilo.
8. dějství: Učitel zatčen pro šíření svého ilegálního listu Žihadlo.
9. dějství: Smrt Tratilovy krávy.
10. dějství: Tratil se znovu žení.
11. dějství: Vondráček ztrácí hlas.
12. dějství: Učitel ztrácí hlavu.
13. dějství: Vondráček zjišťuje, že má hlas jako zvon.
14. dějství: Nahrazení zvonů Vondráčkovým zpěvem a jeho živou zvonkohrou. 
(za oponou opět vykoukne jeho kolega a živě gestikuluje, vědec k němu odběhne a opět spolu potichu diskutují. Vědec se vrací před obecenstvo.)
Vědec: Přátelé, je to dobrý, Karlovi se sice hrubým násilím, ale podařilo přimět oba protagonisty, aby alespoň naznačili, jak měla původně hra vyvrcholit. Uvidíte tedy, jak alespoň doufám, poslední dějství naší činohry, v němž se vám představí Vondráčkova první živá ouběnická zvonkohra. Snad vám tento jedinečný kulturní a technický zážitek vynahradí ono faux pas, za které se naše divadlo opravdu ještě jednou hluboce - stydí. 
(rozhrne se opona, vedle sebe stojí všichni herci, od každého z nich vede provázek nahoru nad jeviště, odkud je tato živá zvonkohra ovládána. Zatažením za provázek je vždy herec upozorněn, že má zpívat. Postupně se všichni vystřídají v jednotlivých slokách) 

1. 
Zvoník: Ty naše slavný Ouběnice 
zvon nebudou mít nikdy více. 
Ouběnským to nevadí, 
však si zvoník poradí 
zaleze si sám do prázdný zvonice. 
2. 
Učitel: Ty naše slavný Ouběnice, 
to je pokroková vesnice. 
Učitel se posadí, 
všechny k stávce navnadí 
pak stávkují i na dvoře slepice. 
Ref:
Kolikáté jsme pokolení, 
které zná jenom z vyprávění, 
jak se zvon na věži vesele houpe 
dávno už dotlouklo to srdce z bronzu, 
naštěstí napadlo Vondráčka Honzu, 
že zůstat bez zvonu, 
že zůstat bez zvonu bylo by hloupé. 
3. 
Starosta: Ty naše slavný Ouběnice, 
mají své vlastní pohlednice 
první v soudním okrese, 
to Benešov nesnese 
starosta tam rozbil vzteky už dvě světnice. 
4. 
Hostinský: Ty naše slavný Ouběnice 
točí se pivo do sklenice 
hospoda nám vynáší, 
má stará mě nesnáší, 
spraví to vždycky dvě štamprle slivovice. 
Ref
5. 
Farář: Ty naše slavný Ouběnice 
jsou tam hříšníci i hříšnice. 
Když jdu při mši kázati 
musím ten lid kárati, 
v pátek mi potom ve švech praská zpovědnice. 
6: 
Sedlák: Ty naše slavný Ouběnice, 
mám dobrý voly i dojnice, 
když slyším ze dvora smích, 
marš!, a už jsou na polích, 
mých čeledínů je vždycky plná silnice. 
Ref
7. 
Jiřina: V těch našich slavných Ouběnicích, 
tam mají lidé pod čepicí. 
Sedlák když jde z pole 
ve večerní škole 
čeká na něj učitel a mává třídnicí. 
dneska berem Havlíčka 
nechte už svá políčka 
hlavním tématem dnes budou čeští básníci. 
8. 
Jiř: S Pepou nesmím chodit vesnicí 
to mi náš táta přišel říci 
s ním však štěstí čeká mě, 
lepší než ve šroubárně 
scházíme se potají v požární zbrojnici. 
Ref
9. 
Vondráček: V těch našich slavných Ouběnicích 
děvčata samá růžolící 
když korzují po návsi, 
začnou básnit všichni psi, 
a s tou nejkrásnější z nich já sedím v lavici. 
10. 
Vondráček: V těch našich slavných Ouběnicích 
děvčata samá růžolící, 
když po návsi korzují, 
tak se trochu lituji, 
že jenom s tou jednou z nich sedím v lavici. 
11. 
Vondráček: Pro naše slavný Ouběnice 
chtěl sem udělat trochu více, 
na jednom svým výletě 
dostal sem se k Loretě 
a teď učím zpívat naše tety a strýce. 
Ten kdo má hlas jako zvon 
stačí když vyloudí tón 
ouběnická zvonkohra je hnedle na světě. 
Ref: