Seminář před hrou AKT
přednášky: 
Objevení Cimrmanovy pozůstalosti		Dr. Stanislav Pospíšil
Podoba Járy Cimrmana				Prof. Pavel Šustr
Literární pozůstalost Járy Cimrmana		Doc. Jiří Jeniš
Elektrická sesle					Dr. ing. Ondřej Životský
Vztah Járy Cimrmana ke zvířatům			Dr. Stanislav Pospíšil
Elektrická valcha					Dr. ing. Ondřej Životský
Filosofie externismu				Prof. Pavel Blažek
Výtvarné dílo Járy Cimrmana			Doc. Jiří Jeniš
Poznámka k rekonstrukci hry Akt			Dr. Stanislav Pospíšil

Pavel Š. 
Vážení přátelé dobrý večer. Pardon (pře o židli). Připadl mi milý úkol přivítat vás na dnešním představení věnovaném životu a dílu před 28 lety ještě docela neznámého českého génia Járy Cimrmana. Těm z vás, kteří jste v našem divadle snad poprvé, těm chci zároveň blahopřát. To, že jste si zvolili pro první seznámení s mistrovou osobností právě dnešní představení, má hned dvě výhody. Za prvé vědecké sympozium, které předchází hře AKT opravdu počítá především s diváky začátečníky. Poskytne Vám ty nejzákladnější Cimrmanologické poznatky a to formou snadno přístupnou. Druhým kladem dnešního večera je složení vědeckého týmu. Lze myslím bez nadsázky říci, že... až na několik výjimek... jde vesměs o špičkové kapacity v oboru. 
Jsou to, když dovolíte: 
Doktor zoologie Stanislav Pospíšil
Znalec mistrova díla dramatického a výtvarného docent Jiří Jeniš
Náš expert přes technickou část Cimrmanova odkazu doktor inženýr Ondřej Životský.
A konečně profesor filosofie Pavel Blažek

Omlouvá se objevitel Cimrmanovy pozůstalosti Doktor Evžen Hedvábný. Ten však požádal svého bratrance doktora Pospíšila, ostatně přímého účastníka objevu Cimrmanova díla, aby jej zastoupil. Doktor Pospíšil - rozený vypravěč - je určitě náhradou přinejmenším rovnocennou. Prosím pane doktore. 
	
Standa
Ještě než se posadí rád bych Vám představil profesora Pavla Šustra. 
Milý přátelé k objevu, který doktor Hedvábný, můj přímý bratranec, označuje z objev století, došlo 23. února v 10:05 dopoledne kolem roku 1966. Očitým svědkem této události jsem se stal vlastně šťastnou náhodou. Doktor  Hedvábný mě pozval do své chalupy na samém okraji půvabné pojizerské osady Liptákov, protože se rozhodl, že si tam vybuduje krb. Já jsem totiž jedním z mála v Česku - možná, že to o mě někteří ani nevíte - asi ne. Tak, jsem prostě jedním z mála, kteří máme absolutní sluch. To neříkám proto, že bych se tím chtěl nějak chlubit, to je prostě fakt. A podobně jako lidé s určitou srdeční vadou jsou, jak známo,  dobří proutkaři, jsme my absolutní sluchaři dobří krbaři. A tak jsem proklepáním zdí v bratrancově chalupě brzy označil místo, kde by bylo tak nejlépe krb zbudovat, prostě jsem našel komín a přímo jsem doktoru Hedvábnému řekl „zde kopni Evžene!“ Několikrát jsme do zdi kopli a tu jsme k našemu společnému údivu zjistili,  že narážíme na jakousi důkladně okovanou truhlu, která byla již na první pohled něčím doslova nabita. Protože se jednalo o bývalé území Sudet, trval doktor Hedvábný na tom, abychom raději přivolali pyrotechnika Šťáhlavského. Šťáhlavský se dostavil k obědu a když dojedl a všiml si té truhly, rozhodl, že ji vyhodí do povětří. Na snímku č. 1 ve vašich programech vidíte pyrotechnika Šťáhlavského. Fotografie pochází z doby, kdy se studoval s dr. Hedvábným na gymnáziu v Žatci. A na snímku č. 2 - ano to je doktor Hedvábný těsně po výbuchu. Naštěstí má doktor Hedvábný neustále po ruce svůj oblíbený magnetofon SONET DUO. A díky tomu máme na věčné časy zachován zvukový snímek onoho historického Liptákovského výbuchu. Prosím o jeho spuštění. Tak to byl on přátelé. Jak se ukázalo nálož byla silně předimenzována... to byl tentýž výbuch. Jak se ukázalo nálož byla silně předimenzována... Už to nechci. Stačí. Jak se ukázalo nálož byla silně předimenzována... výborně. Takže výbuch jak jste slyšeli se nám zřejmě prokopíroval na celý magnetofonový pás. Já nevím jestli neříkám nějaký nesmysl, protože nejsem skutečně technik, ale tady náš pan doktor inženýr Životský by nám mohl říci. Pane inženýre, je to možné? (Ondra: „Ano to je možné.“) Takže... víte o čem hovořím? („Ne“) I tak myslím máte pravdu. Jak se ukázalo, nálož byla silně předimenzována, takže byla poškozena nejen truhla, ale i celá chalupa. Doktor Hedvábný se domnívá, že po menším úpravách to bude úplně jiné stavení. Když se prach po výbuchu usadil ukázalo se, že se nám podařilo nechtěně rozmetat rozsáhlou pozůstalost neuvěřitelně talentovaného jedince. Jehož význam a hlavně ona nezvyklá šíře (ani se to sem nevejde) zájmů by se daly přirovnat snad jen k osobnosti Leonarda Da Vinci, a to ještě těžko. Konzervačních a restaurátorských prací se zúčastnili i studentské brigády ze zahraničí. Na třetím snímku vidíte brigádu z Jugoslávie. Tak jsou to vesměs chlapci Černohorci. A 3. student z vašeho pohledu zprava - ano? 3. zprava, možná, že pro vás bude schůdnější 2. zleva. Je to prostě ten v tom balonovém plášti. Nikdo jiný tam baloňák nemá takže, a já Vám ho radši ukážu. Je to tenhleten. Tak to je Stojan Jakotič. A ten studoval s vyznamenáním. V průběhu dosavadního bádání nám největší potíže činila mistrova podoba. Cimrman se totiž ze zásady nenechával fotografovat. A když tak jen z velké dálky a většinou ještě ve skupině. Tvrdil, že nechce být zobrazován [ví ajn ajnclbegrif] jako jednotlivý pojem. Protože se neustále považoval za součást všeho lidstva. A tak pokud máme nějaké fotografické materiály, pak jen takovéhoto typu jako obrázek č. 4. Zde jak vidíte je Cimrman pěkně zachycen v Brandemburské bráně z profilu. Zato další vzácný dobový snímek ten už je zajímavější, tak na tomto snímku Cimrman není. Ale zato vidíte jak vypadal dům, ještě než byl poničen výbuchem. A před ním máte možnost spatřit skoro celou rodinu bývalého majitele liptákovského stavení, kloboučníka Lešnera. Jenom pozor na toho chlapce, který stojí vlevo trochu opodál - ten do Lešnerovic rodiny nepatří. Zjistili jsem, že to je Vlastík Perníkář ze sousedství, který na snímku být neměl, ale nepodařilo se ho odehnat. No, kdo tam všechno je, tak. Po Lešnerově levé ruce... ano po jeho levici poznáváme jeho starší dceru Lenku, která se později provdala nešťastně za emigranta z Plovdivu a po pravé ruce, ano je ta malá s těmi dolíčky ve tvářích! To je malá Eliška. Ta žije dnes v domově důchodců v České Třebové. Cimrman však svou zásadu nenechávat se zobrazit přece jenom porušil, a to vlastníma rukama. Když totiž zhotovil tuto bustu. Je to jeho vlastní vlastní busta, jeho autobusta. Dr. Hedvábný ji našel na půdě mezi protipožárním náčiním. Byla ve velice zbědovaném stavu a tak to pěkně pohromadě drží jen díky obětavé restaurátorské péči profesora Jana Trtílka z Prahy z Velké Strany - ne Malé Strany. V Praze je čtvť a ta se jmenuje Malá Strana, až tam někdy bidete - budete!Tak všimněte si, že všechny rysy jsou ztrhané. Patrny jsou pouze dva oční důlky, dva ušní otvory a dvě brady. Je to výsledek neuvědomělého vandalismu kloboučníka Lešnera, který nevěděl, že má před sebou vzácné umělecké dílo a používal této busty jako kopita na klobouky. On vyráběl ty kdysi velice módní pojizerské hučky. Jednu z nich tu na ukázku máme. Tyto hučku potom za horka na bustu napařoval a tím pochopitelně podobu brzy setřel. Protože jich vyráběl denně i tři! Možná, že by někoho z vás zajímal původ toho zvláštního názvu Pojizerská hučka. My s profesorem Šustrem jsme došli k závěru - a je to spíš jeho nápad, to musím přiznat - že Pojizerská hučka souvisí s písní Proč ta Jizera hučí. Já myslím, že to je nesmysl, ale kolega Šustr na tom trvá. 
Nemohu-li Vám ukázat snímek Cimrmanův odškodním vás podobiznou pachatelovou. Takže na dalším snímku uvidíte kloboučníka Lešnera. Ovšem pozor to není on. To není Lešner todle. Kdo to tiskl? Vy? Tam nic jinýho nebylo? Ne? Aha... No tak to je on přátelé. 

Pavel Š.
	Děkuji doktoru Pospíšilovi. V tomto bodě bych na něho rád navázal - v té neznámé podobě Járy Cimrmana. Chtěl bych dodat, že my nejenže nevíme jak vlastně mistr vypadal z blízka,  ale neznáme ani jeho přesné datum narození. Jára Cimrman totiž často měnil svá osobní data, aby zmátl řadu epigonů, podvodníků a falsifikátorů. kteří se za něho vydávali. A vskutku jak se nám podařilo zjistit několik z nich se z toho pomátlo. Mezi nimi jakýsi Igor Zíka, kterého můžete spatřit na fotografii č. 7. Snímek je z doby, kdy Zíka, jak vidíte na jeho prsou, už sbíral odznaky. Podle našeho odhadu se Jára Cimrman narodil v mezidobí mezi lety 1869 - 1874 a to ve Vídni, jako syn českého krejčího Leopolda Cimrmana a rakouské herečky Marlen Jelínkové. Na dalším vzácném snímku je Cimrmanova babička Irmgard Jelínková s dětmi. Děvčátko po její levici je právě Marlen, pozdější matka Járy Cimrmana, zatímco první chlapec zprava to je v dospělosti známý vídeňský ortoped Růdi Jelínek, který se stal obětí lihoviny téhož jména. Soudě podle zápisků v mistrově deníku neměl JC příliš radostné dětství. Otec ho dal zapsat na českou menšinovou školu ve Vídni, kdežto matka současně na školu rakouskou. A tato polovičatost se později velmi neblaze projevila v jeho rukopisech, které jsou psány podivnou směsicí češtiny a němčiny. Hemží se to v nich germanismy i čechismy. A právě odtud pramení námitky rakouského vídeňského profesora Erika Fídlera  proti tomu , abychom považovali JC především za českého velikána. Ovšem o C skutečných vlasteneckých citech hovoří po soudu nejlépe poslední zápis z jeho deníku. V němž mistr výslovně vyjadřuje touhu, a to teď budu citovat: „uvidět svou vlast [bémen].” Je to myslím průkazné. Prosím teď znalce mistrova díla dramatického docenta Jiřího Jeniše. 

Jirka
	Dámy a pánové, vážení kolegové. V literární pozůstalosti JC jsme až dosud shledali 28 her vesměs celovečerních z toho 4 kompletní hry karetní a 17 her jednoaktových z nichž 2 byly napsány výhradně pro činoherní scénu divadla Vajáng Horáng v Jakartě. Pustímel-li se po stopách začátků dramatické činnosti JC, staneme posléze v pilinách manéže polského cirku Krakowjak, kde mistr působil v mládí jako dramaturg. Zde poprvé vznikaly kombinované scénky cvičených zvířat a lidí, již dosud nemají v divadelní poetice obdoby. U jejich kolébky stál tehdejší Cimrmanův pěstoun krotitel Tadusz Szczepansky jehož fotografie je rovněž ve vašem programu. Je to ten poslední snímek. Aha, tak na tomto snímku vidíte Szczepanského hašteřivou partnerku Zinajdu, která mívala často nechutné výstupy s perskou tyčí. V době, kdy cirkus Krakowjak zimoval v jihoafrickém Johannesburgu, založil  JC zvláštní stan lojových figurín. Sám odléval z kvalitního hovězího loje postavy známých vojevůdců, badatelů a myslitelů a vytvářel z nich na první pohled nelogická seskupení. Tyto grupy však při pozornějším vnímání vyzařovaly překvapující významy. Je například známo, jaký rozruch vyvolala skupina v níž Kolumbus rozbíjí Napoleonovi o čelo své slavné vejce a opodál to závistivě pozoruje hrabě Zeppelin z řiditelné vzducholodi. Později, když místní pivovar v Johannesburgu přerušil svévolně dodávku ledu pro Cimrmanův stan a figury se začaly vlivem dusné atmosféry pozvolna přetvařovat, přešel mistr k pasní divadelních her pro živé herce. JC rád zalidňoval jeviště postavami a rekvizitami, jež byly až dosud v divadelním světě tabu. Jeho hrdinové si například na otevřené scéně stříhají nehty. Zůstává ovšem smutnou skutečností, že ve své době se Cimrmanovy setkávaly většinou s nepochopením a někdy i s očividným odporem. Jako příklad uvádím stanovisko tehdejšího ředitele divadla v Haagu, pana Jakuba Durmanna, který píše Cimrmanovy: „Vážený mistře, od chvíle, kdy jsem dočetl vaši hru Prázdniny s kanibalem Dufkem, nevycházím z údivu... “ konec citátu. A ještě několik slov z odpovědi JC řediteli Durmanovi: „Milý pane Durmane,“ píše Cimrman, „máte pravdu, divadlo je zde především proto, aby se v něm člověk divil. Posílám Vám dalším 5 her.“ Přesto se v celé tehdejší Evropě nenašlo jediné kamenné divadlo, které by na své scéně uvedlo některou z Cimrmanových her. Teprve na sklonku života, kdy mistr dožíval v pojizerské obci Liptákov, došlo k první inscenaci jeho celovečerního muzikálu Kleštěncova bronchitida. A to v nastudování místního dramatického sdružení Jizerére. Pro ilustraci svého dnešního referátu jsem vybral ukázku z celovečerního hororu JC Elektrická sesle. V době, kdy byla vědecko-technická revoluce ještě v plenkách, už Cimrman tušil možnost zneužití technického pokroku proti člověku. Zhoubný vynález představuje v dramatu elektrická židle. Podle mistrova dochovaného nákresu ji rekonstruoval pan doktor inženýr Životský. Prosím snímek. Ano. Tak tady vidíte Cimrmanův nákres elektrické sesle, ano. Děkuji. A já teď prosím pana inženýra aby byl tak laskav a rekonstruovaný vynález nám předvedl a podal k němu odborný výklad. 

Ondra
	Tak, jak vidíte židle je původní, jenom topná spirála je nová. Ano. Podle Cimrmanova předpisu ji napájíme střídavým proudem o napětí 370 Volt. Já myslím, že bude nejlépe, když ji zapneme. 

Jirka
	Děkuji kolegovi Životskému za jeho přednášku. Nyní k samotné ukázce ze hry elektrická sesle. Uvidíme v ní vynálezce Kyrila Schmieda (profesor Pavel Blažek) v okamžiku, kdy dokončil vynález elektrické židle a chystá se jej vyzkoušet na svém krejčím Ernestu Liškovi (kterého bude představovat profesor Pavel Šustr).  Sám autor označil toto dílo jako „[Das naive šreklištik,]“ což bychom mohli přeložit jako "naivní horor". 

( na scéně je vynálezce Schmied a mne si ruce nad židlí)
SCHMIED: 	Sesličku si nažhavíme
		na Lišku se připravíme. 
		Už aby tu sakra byl. 
LIŠKA: 	(vchází s krejčovským metrem na krku): 
Jdu vás pane Schmiede změřit. 
SCHMIED: 	Nechce se mi ani věřit!
		Jak jste čilý, jak jste milý. . . 
LIŠKA: 		Jak jsem čilý, tak jsem milý. 
		nejdřív vezmu míry sáčka. 
SCHMIED: 	Posaďte se, pohovte si. 
LIŠKA: 		To bude hned, to je hračka. 
SCHMIED: 	Že mi vynesete spaní!
LIŠKA: 		Jaképak s tím, medle, sraní, 
		(měří) vezmu šířku, vezmu délku. . . 
		Moc-li chcete přes prdélku? 
SCHMIED: 	(do publika): 
Hleďme toho kosa Lišku! 
	nabídnu mu vína číšku. 
		(k Liškovi): 
	Popijeme, posedíme. . . 
(ze židle vyjde dým)
LIŠKA: 		Co že se z té sesle dýme!
SCHMIED:  	Inu, je to stará herka, 
	práší se z ní od úterka. 
LIŠKA: 		K čemu jsou tu tyhle pérka? 
SCHMIED: 	To je kvůli pérování. 
	Pohovíš si, vsedni na ni!
LIŠKA: 		To musí být posezení!
	že ona je teplá, není? 
SCHMIED: 	To je proti opruzení. 
LIŠKA: 		Donnerwetter, vy jste hlava!
	za tohle vás čeká sláva. 
SCHMIED: 	Zajímá tě způsob vzniku? 
LIŠKA: 		Že se ptáte, zákazníku!
SCHMIED: 	Je to delší vyprávění. 
LIŠKA: 		Na to škoda času není. 
SCHMIED: 	Jednou takhle z jara skoro. . . 
(bezděčně usedne na rozpálenou spirálu elektrické sesle a po několika záškubech zemře)
LIŠKA: 		Jaká hrůza, wie ein Horror!
(měří mrtvolu a zpívá): 
Horor, horor, vysoká jsi!

     

Jirka 
	Já děkuji oběma pánům za to, s jakou ochotou nacvičili tuto ukázku ve svém volném čase. Řada je nyní na doktoru zoologie Stanislavu Pospíšilovi. 

Standa
Co říci o vztahu Járy Cimrmana ke zvířatům? No tak byl to vztah vřelý. Cimrman prostě miloval všechna zvířata bez rozdílu srsti či opeření – s výjimkou potkanů. A to je zajímavé, potkany Cimrman úplně... neměl rád. A ptáme-li se, které zvíře zahrnoval největší přízní, dostaneme překvapující odpověď: byla to slepice. Jára Cimrman měl už od svých chlapeckých let jeden veliký životní cíl. Chtěl vědeckému světu dokázat, že slepice, přes svou minimální mozkovou kapacitu, to jsem možná ještě přehnal, není zdaleka tak neinteligentní, jak se o ní všeobecně soudilo. Jako důkaz měla posloužit jeho ochočená slepice Zora. Zora byla to obyčejná hřadová vlaška a žila s ním pod jednou střechou jako jeho družka. Měla se stát pomocníkem člověka podobně jako pes. Jak Cimrman  postupoval:
Ke tkanicím svých šněrovacích bot přišil jemnými stehy zrnka pšenice. Cílem bylo, jak asi tušíte, přimět slepici Zoru, aby se pokusila zrna sezobnout, a tím svému pánu rozvázala tkanice, aniž on sám se musel při zouvání shýbat. Nápad jistě dobrý. Výsledky nebyly dobré. Po dvouletém vytrvalém výcviku Cimrman poznává, že slepice nejeví o tkanice zájem. Cimrman si neuměl tento neúspěch vysvětlit. Ovšem my dnes – na současném stupni poznání a při týmové práci – už vysvětlení známe. Čím to bylo? Cimrman byl velký myslitel, technik a umělec, astronom, básník atd. Ale pramalý drezér. On prostě nedokázal svou družku potrápit hlady,  a není tedy divu, že se syté Zoře do pranic tkanic... do tkanic... prostě nechtěla to žrát. 
Ale proč to všechno vyprávím. Jednoho dne se Cimrmanova láská ke slepici nečekaně střetává s nenávistí k potkanům. Vejdete-li dnes do jeho liptákovské světničky, najdete tam v levém dolním rohu, je to hned za kamny, zbytky potkaní nory. Když Cimrman zjistil, že se mu potkani prohlodali až do bytu, okamžitě instaloval v protějším horním rohu důmyslné protiopatření. Jednalo se o dosti složitý samostříl: dr. ing. Životský hovoří o tak zvaném čakovickém praku. 
Ale když už jsme u toho já uvedu na pravou míru jeden hrubý omyl, který se už léta drží v odborné literatuře, zejména v zahraniční. Totiž někteří zahraniční badatelé se nám domnívají, že Cimrman nazval tento prak čakovickým proto, že ho snad vynalezl v Čakovicích. Což je nesmysl (Ondra: „Bylo to v Kralupech nad Vltavou“) bylo to v Brandýse nad Labem. Ovšem první zkušební střela vypálená z Brandýsa (O-zaráz: „Dopadla v Čakovicích“) Dopadla, ano, v Čakovicích. Proto tedy Čakovický prak. Čakovický prak byl nabit šrouby, tzv. podkováky (O: „Pazdery“) které si Cimrman opatřoval u kováře Pazdery. Všechno tady mám podchyceno, pane doktore, inženýre. A ten prak byl spojen s ústím potkaním nory dlouhou houslovou strunou... ááá. Strunou á. A stačilo nepatrně o strunu zavadit, protože byla napojena na spušťadlo, smrtící mechanismus byl uvolněn a šroub se obrovskou rychlostí vymrštil k cíli. To se právě stalo slepici Zoře. Ona klovla do struny a byla šroubem zasažena přímo do obličeje. 
Cimrmanova věrná posluhovačka, paní Anna Hanžlová, vzpomíná na tuto událost v jednom ze svých dojemných dopisů synovi na vojnu do Hradce Králové. Paní Hanžlová píše... synovi... na vojnu... do Hradce: „Když Cimrman viděl slepici nohama, Václave, vzhůru, din se nám nerozplakal. Poručil mi: „Hanžlová,“ chlapče, „oškubat, uvařit, lepší kousky bych snědl a horší pochováme.““ Takový to byl člověk. 

Pavel Š. 
	Děkuji doktoru Pospíšilovi. A nesmíme zapomenout na Járu Cimrmana technika a vynálezce. Poprosím proto pana doktora inženýra Životského. 

Ondra 
	My inženýři nemáme rádi dlouhé proslovy zvláště nejsou-li opřeny o řádně ověřená vědecká fakta. Bylo to skutečně v Kralupech nad Vltavou. Já Vám raději předvedu z Cimrmanových vynálezů přímo v chodu. Tak, jedná se o první český prototyp Cimrmanovy elektrické valchy. Tato valcha byla vybavena takovým... skutečně... vibrátorem, po jehož zapnutí se celý systém dal... teď to šlo. (Standa: „Uzel taky máte, uzel!“) Tedy po zapnutí toho vibrátoru se dal celý systém do pohybu. . . A bez namáčení. 

Pavel Š. 
	Děkuji doktorovi inženýru Životskému. A k řečnickému pultíku prosím teď profesora filosofie Pavla Blažka. 

Pavel B. 
Vážení přátelé, já bych se rád krátce zmínil o Cimrmanově filosofii. Své filozofické myšlenky zformuloval Cimrman za útoku na baštu extrémního idealismu – filosofii solipsismu. Solipsista, jak známo, tvrdí: existuji jen já; neexistuje okolní svět, ten je toliko mojí představou.
Proti této tezi postavil Jára Cimrman tezi svoji: "Opak je pravdou," řekl. „Existuje pouze okolní svět, a neexistuji já." A z této originální teze pak rozvinul celý logický filozofický systém, který nazval, myslím že  velice přiléhavě, externismem. 
Tato smělá myšlenka vzbudila ve světě takový odpor, že bylo rozhodnuto svolat urychleně do Basileje filosofickou disputaci, kde měl Jára Cimrman své filosofické učení obhájit. Za oponenta mu byl vybrán profesor F. C.  Bohlen, o němž se tehdy ve filosofických kruzích hovořilo jako o „esu světové filosofie.“ Z našeho  dnešního hlediska bychom ho ovšem zařadili spíš mezi desítky, maximálně mezi filosofické spodky. Přiznejme však, že položil Cimrmanovi jednu jedinou, ale zato záludně rafinovanou otázku. 
Profesor Bohlen se otázal: "Jak mohlo neexistující vědomí vyprodukovat svou vlastni filosofii?“ 
Tato otázka způsobila v kruhu Cimrmanových příznivců paniku. Nikdo z přítomných nevěřil, že by Cimrman mohl uspokojivě odpovědět. Ale Cimrman odpověděl. A odpověděl tak, že profesoru Bohlenovi nezbylo, než utéci ze sálu – za posměchu všech přítomných a se spuštěnými kalhotami...to bych asi měl vysvětlit, proč se spuštěnými kalhotami. Profesor Bohlen si totiž uřízl kšandu. Vy to možná chápete jenom jako rčení, ale to tehdy skutečně býval ve světě takový zvyk, že každý filosof si po prohrané disputaci, na znamení, že porážku sám uznává, veřejně uřízl šly. 
Brilantní odpověď Járy Cimrmana vešla takříkajíc do dějin filosofie a najdete ji v každé větší encyklopedii pod heslem „Basilejská odpověď.“ Já budu citovat z Šustrova slovníku naučného. Kolega Šustr byl tak laskav, že mi zapůjčil slovník. Cituji:  
	„Pravím-li,“ řekl Jára Cimrman, „že existuje toliko okolní svět, a neexistuji já,  neznamená to, že nejsem ve vnějším světě vůbec patrný. Neboť patrnost a existence jsou dvě naprosto odlišné věci.“ A dále Jára Cimrman přirovnal okolní svět k jakési velké ploše, uprostřed níž je místo, kde chybí Jára Cimrman. Mám pro vás takovou názornou pomůcku na které je to uvidíte naprosto zřetelně... Když by jste byl tak hodný pane doktore a podržel mi to (rozvine arch papíru, uprostřed něhož zeje otvor). Představíte-li si tedy svět jakožto plochu tohoto papíru. Pak vidíme, že nám tu Cimrman vyváří takovou řekli bychom díru, jejímž reliéfem je Mistr jasně ohraničen, tedy patrný.
Proces myšlení ve vnějším světě si můžeme představit jako napínání a smršťování plochy. Toto napínání a smršťování se projeví i na reliéf díry, bude se taky napínat a smršťovat. Což nám představuje proces myšlení neexistujícího Járy Cimrmana: Vidíme tedy, že i neexistující filosof může zplodit filozofii. 
Ale pozor! Už z pouhého názoru je jistě zřejmé, že oba procesy – ten v ploše i ten v díře – jsou zrcadlově obrácené: rozpínání, zvětšování plochy má za následek zmenšování otvoru, a naopak: smrštěním, zmenšením plochy se otvor zvětší. Tedy typická zrcadlová perverze, nebo inverze, chcete-li. 
A tady upozornil sám Cimrman na zajímavý důsledek své filosofie. Tvrdí-li totiž Jára Cimrman, že existuje pouze okolní svět a že neexistuje on sám, pak ale musí ve vnějším světě, jak jsme si teď ukázali,  platit myšlenka zrcadlově obrácená, perverzní: existuje pouze Cimrman, a neexistuje okolní svět. Tedy  – znovu zpátky filosofie solipsismu. Autor tak vlastně zastává stanovisko, které zároveň vyvrací. To samozřejmě ještě tenkrát vzbudilo rozpaky, nemyslete. 
Pamětníci vzpomínají, že v přeplněné kongresové hale to vřelo jako v kotli. Ozývali se různé výkřiky, například "Jak se s tím máme vyrovnat?" volali ze zadních lavic představitelé filozofického středu. Zatímco vulgární materialisté křičeli „do hajzlu co s tím!“
A Jára Cimrman odpověděl: "Vyrovnat se s tím, toť věčný úkol filozofie.“ Děkuji za pozornost

Pavel Š. 
	Děkuji profesoru Blažkovi. Zbývá nám ještě výtvarné dílo Járy Cimrmana, a tady přijde opět ke slovu docent Jiří Jeniš. 

Jirka
Díky příliš prudkému zákroku pyrotechnika Šťáhlavského při liptákovském objevu musíme, pokud jde o Cimrmanovo výtvarné dílo, mluvit bohužel o jeho doslovné zlomkovitosti; jeho rekonstrukce je dnes už zhola nemožná a prof. Trtílek na ní také dosud pracuje. 
Za nejvýznamnější považujeme období, které nazýváme dynamickým, v něm se Cimrman soustřeďoval především na pohyb. Kdo se jen trochu s plody tohoto období seznámí, tomu je zřejmé, že dnes tolik ceněný americký kinetik Frank Malina – mimochodem českého původu – by bez Cimrmana byl možná někým jiným, rozhodně, ne však Malinou! Právě Cimrmanův smysl pro pohyb a pro akci způsobuje; že se nad některými  jeho pracemi  ocitáme na rozpacích, kam je zařadit, zda k dílu výtvarnému či dramatickému. Mám na mysli především Cimrmanův tolik diskutovaný projekt „divadla bez herců.“ Herci měli být nahrazeni krabicemi. A krabice by byly postrkovány po scéně soustavou lan, bidel a pér. Pokusme se o rekonstrukci "Etudy pro dvě kisny a škatulku," jak je nazvána v umělcově rukopisu. Má velice případný podtitul: Pud a stud. Prosil bych pány kolegy, aby připravili scénu. A já zatím ocituji Cimrmanovu režijní poznámku: 
"Kisna-pán a kisna-dáma se škatulkou-psíkem jdou v zamyšlení po vídeňském Mariahilferstrasse. Tu do sebe vrazí. Pán se omlouvá, pozdvihuje klobouk, dámské kisna se usměje a oba špacírují dále. Tu si však pán řekne, že by mohl využít srážky k seznámení. Rychlou chůzí se za dámou vrací. Pud vítězí nad studem."
(Na jevišti se nečekaně překříží dva provazy. Jimiž jsou na scénu taženy bedny. Zprava přijíždí bedna s buřinkou, zleva bedna s dámským kloboukem a za ní na řetízku nízká škatulka-pes. Uprostřed scény do sebe vrazí. Pomocí jiného motouzu se pozvedne pánské bedně klobouk. Bedny by chtěly pokračovat v cestě, ale jsou zapřeny, nemohou. Tu se z boku vysune dlouhé bidlo a pomůže jim. Bedny se sunou ze scény. Bedna-pán se však zastaví a nečekané se rozjede zpátky za dámou)
Krabice vodili: kisna-pán doktor Pospíšil; kisna-dáma a kisnička-pes profesor Blažek; dřevo doktor inženýr 
Životský. 
	A na úplný závěr našeho semináře prosím dr. Pospíšila, aby nám řekl několik slov o hře akt, kterou uvidíte po přestávce. 

Standa
	Velice rád! Promiňte pane docente. 
Milí přátelé, jak jste si možná sami přečetli v našem programu, byla hra Akt za Cimrmanova života provedena pouze jednou, a to při kolaudaci tanvaldského hostince Labuť. Spíše než o premiéru jednalo se o takovou katastrofu. Hra propadla na celé čáře. Nikomu se nelíbila. Když tehdy Cimrman z jeviště do zuřícího sálu volal ona dnes už notoricky známá slova... teď jsem to zapomněl! volal...notoricky...volal: „Co v Tanvaldu zavrhováno bude v Praze aplaudováno!" tušil asi že se sám ovací svých Pražanů nedožije. Soudím tak z toho, že k rukopisu své hry přiložil jakési poselství potomkům: Čteme v něm: "Kdokoli se rozhodneš tento můj dramatický štik po mé smrti uvésti, nikterak mne nešanuj. Nebudu se  zlobiti změníš-li ku své ptřebě některé věty, některou z postavu či celý děj. Mně o myšlénku se jedná. Ta aby zůstala. Převedete-li si vše do vašich poměrů, které jistě budou  jistě neméně zajímavé než naše, já, starý mrtvý klasik, budu v hrobě jen rád. Pouze o jedno prosím, aby se věci nechopil břídil. Věřím, že ujme-li se mé hry nejlepší žijící spisovatel český, bude míti úspěch."
No rád jsem se hry ujal, přátelé. Jak si Mistr přál, převedl jsem jeho komedii, pokud to jen šlo, do našich současných poměrů. Bylo to nutné. Původní text byl vlastně lokální satirou na poměry v Liptákově kolem r. 1913. Kritizoval takové nešvary; jako je např. plivání na podlahu ve veřejných místnostech, karban, hamižnost, zbabělost, přetvářku, čili věci, kterým bychom dnes ani nerozuměli. Také jistou zemitost ve výrazech jsem musel utlumit. Bylo mi však líto nezachovat alespoň ta nejpůvabnější místa originálu. A tak jsem po dlouhém rozvažování postupoval velice... no myslím, že velice dobře jsem postupoval. Totiž, že z toho mého nového textu se občas ten původní Cimrmanův text jakoby vynoří, na chvíli, ano. Pak se zase zanoří. Následuje nový text a starý se nám vynoří. Ponoří se a zase nový text a pak se zase vynoří a opět zanoří a tímto systémem... prostě takhle bych mohl pokračovat...ještě jednou. Celkem je to tam pětkrát - to vynoření. A vy ten původní text dobře poznáte, protože ten je psán ve verších. Čili kdykoliv se během dramatu ozvou verše, tak to už je originál, ano. To už jsme se vlastně vynořili. Dalo by se obrazně říci. Pak jak verše skončí, tak se ponoříme. Také všechny písně jsou původní, i choreografie tanců. Tam si potom všimněte až budeme tančit, zvláště až bude docent Jeniš tančit, tak si všimněte těch charakteristických cimrmanovských krokových variací, kterým se říkalo chromý jelen. 
A původní jsou, milí přátelé, i kulisy, v nichž hru uvidíte. Kulisy jsme objevili náhodou v kuželníku tanvaldské restaurace Labuť. Dlouhá léta tam sloužili nikým nepovšimnuty jako přepážka mezi prostorem pro rozběh kuželkářů a pánskými toaletami. Tedy řeknu Vám, utrpěli z obou stran své. Ale my přesto hrajeme, z pietních důvodů, představení v těchto starých kulisách. A to z kuželníkové strany. Možná, že si potom všimnete takové velké trhliny v pravé části bočního prospektu. Asi v těchto místech ta trhlina je. I když je pečlivě zašita je krásně vidět. Pamětník té nešťastné tanvaldské premiéry, pan Padevět, vypráví, že tudy opustil scénu sám autor. 
No a na závěr našeho semináře o Mistrově životě a díle bychom Vám rádi představili, ukázali tuto vzácnou secesní židli. S typickým vejčitým vykrojením v opěradle. Bývala součástí tanvaldské restaurace Labuť. My ji říkáme mezi sebou Cimrmanova židle, nebo Cimrmanovka... taky Jaruška, ano. A bývalý hostinský této restaurace, dnes už dávno důchodce, starý vlastenec, Kurt Hainraich, tvrdí, že na této židli JC s oblibou alespoň jednou možná seděl. My na to máme takový rozdělovník, podle kterého, jak vidím, dnes má na ní po celé představení sedět výhradně docent Jeniš. (Jirka: „Bohužel mi na ni stále sedal profesor Blažek.“) Ano, to jsme viděli. Totiž to máte tak, říká se, že kdo na této židli sedá, do toho že pronikne něco z Cimrmanovy geniality. Ale je to skutečně jenom pověra, protože jsou mezi námi někteří, kteří na ní sedají, jak jste viděli, jak mohou i mimo pořadník, a stále nic. 
	Děkujeme Vám za pozornost a těšíme se po přestávce nashledanou.