Seminář před hrou

BLANÍK

CIMRMAN A HISTORIE	prof. Pavel Šustr

DEFENESTRACE	Dr. Ing. Ondřej Životský

KVÍZ	Prof. Pavel Šustr

BLANICKÁ POVĚST	Dr. Stanislav Pospíšil

NEVĚŘÍCÍ VLASÁK	Prof. Pavel Blažek a Ing. Pavel Fasora

CIMRMAN A HISTORIE	prof. Pavel Šustr

Na úvod vám povím několik historických dat:

26.8. 1278 - bitva na Moravském poli
30.5. 1434 - bitva u Lipan
24.8. 1572 - bartolomějská noc
21.6. 1621 - poprava sedmadvaceti českých pánů
27.7. 1896 - 4. kongres II. internacionály

Ptáte se, co mají všechna tato data společného? Všechna tato data jsou nezapamatovatelná. 
Problémem zapamatovatelnosti historických dat se - pokud víme - zabýval pouze Jára Cimrman. V úvodu své knihy History and Memory si položil otázku: Jakou funkci má historická událost? A hned si také odpověděl: Dvojí.
Za prvé: událost ovlivňuje chod dějin.
Za druhé: událost se stává dějepisným učivem.
Historikové mívají tendenci druhý aspekt podceňovat, ale Cimrman snesl přesvědčivé důkazy, že druhá funkce dějinné události je stejně důležitá jako první. Ne-li důležitější. Co se například stalo roku 1775 u Chlumce nad Cidlinou? Oddíl vojska zahnal několik desítek sedláků do rybníka. Událost sama se tedy týkala asi jedné stovky osob. Jako dějepisná látka pod názvem "bitva u Chlumce" zdeptala tato šarvátka milióny žáků i učitelů. Nevíme přesně, kolik sedláků u Chlumce padlo, ale rozhodně méně než nedostatečných za neznalost tohoto dějepisného učiva. 
"Spočítali jste padlé," volá Cimrman na adresu historiků, "ale spočítal někdo i ty statisíce dětských traumat, rodinných tragédií, zákazů vy házení, tělesných trestů, disciplinárních řízení s učiteli, sebevražd školních inspektorů?" Ne, pánové. Historická bitva napáchá často větší škody v učebnici než na válečném poli. Cimrmanovy úvahy ústí v logický závěr: politikové by měli myslet nejen na to, co svými skutky způsobí v dějinách, ale i na žáky, kteří se o tom budou muset učit. Pro důležité akce, které vejdou do historie, by měli proto volit zapamatovatelná data. 
Cimrman podrobil ostré kritice císaře Ferdinanda II. za popravu sedmadvaceti českých pánů 21.6.1621. Objektivně uznává, že volba 21. června pěkně koresponduje s jednadvacátým rokem, zároveň se však ptá: Byl by pro mocného Habsburka takový problém popravit o šest pánů méně? V případě, že by to problém byl, mohla by se poprava konat o šest let a šest dní později, čímž by se nám dvojčíslí dvacet sedm ozvalo třikrát: Dvacet sedm popravených dne 27. června 1627. "Já sám na Ferdinandově místě," přiznává se Cimrman, "bych posečkal s popravou na 30. červen 1630. Pravda, škody na hlavách by byly o něco větší, ale o to méně škod v hlavách školáků. A o mládež by nám mělo jít především." Dejme Cimrmanovi za pravdu. Vždyť třeba u Velké francouzské revoluce roku 1789 stačilo do kulatého letopočtu počkat pouhý rok. 
Ale nejde jen o historické události. I data narození význačných osobností by se mohla volit uvážlivěji. Cimrman v této souvislosti apeloval na rodiče s vysokým inteligenčním kvocientem, u nichž je nebezpečí, že přivedou na svět génia, aby těhotenství s ohledem na to plánovali. Například že se Albert Einstein narodil roku 1879 není pro jeho rodiče dobrým vysvědčením. Ostatně sám malý Albert označil ve své školní slohové práci tatínka za ukvapeného , až zbrklého. 
Jak se blížil kulatý rok 1900, byl Cimrman nervóznější a nervóznější. Cítil, že v tomto zapamatovatelném roce by se mělo odehrát co nejvíce světodějných událostí a významné muže své doby k tomu tlačil. Ne všude uspěl. 
Například jeho dopis císaři Františku Josefu I., aby v roce 1900 buď odstoupil nebo zemřel, přijal panovník s vyslovenou nevraživostí. Ani jeho proslulé listy takzvaným čínským boxerům nepadly na úrodnou půdu. Jejich povstání se mu nepodařilo ubrzdit a propuklo již v roce 1899.
K Cimrmanovým úspěchům naopak patří založení Australského státu. Na jeho radu založili Australané svůj svaz 1.1.1900, a jak máme zjištěno, hemží se to v žákovských knížkách našich protinožců v občanské nauce samými jedničkami. Maxi Planckovi pomohl Cimrman s jeho kvantovou teorií, takže ji stihl v kýženém roce 1900 zveřejnit. Úspěšný byl i jeho zájezd do Velké Británie, kde popohnal váhající Angličany k založení Labour Party. 
Nejvíce práce měl s Leninem. Když se Cimrmanovi nepodařilo odradit ho od vydávání časopisu Jiskra varovaným telegramem "Pozor, z jiskry vzejde plamen", tlačil ho alespoň k vydání v roce 1900. Lenin to stihl na poslední chvíli v prosinci. Vyčerpalo ho to však natolik, že - jak vzpomíná N. K. Krupská - ještě nikdy neměli u Leninů tak vypráskaného Dědu Mráze.
Musíme s lítostí konstatovat, že tyto Cimrmanovy názory nenašly širší odezvu ani dnes. Vezměme například volbu našeho nového prezidenta: 29.12.1989. Kdo si to bude pamatovat ? Kdyby byl mezi poslanci Federálního shromáždění alespoň jeden cimrmanolog, který by ukrotil spontánní dychtivost starého komunistického parlamentu mít užuž na Hradě svého oblíbeného disidenta, dala by se jeho volba pozdržet o tři dny a naše děti se mohly krásně učit: První prezident po pádu totality - 1.1.1990. Škoda.

DEFENESTRACE	Dr. ing. Ondřej Životský

Když se Cimrman zamýšlel nad českými dějinami, upozornil na jeden zajímavý jev: velké evropské události začasté počínají v Čechách, konkrétně v Praze, a zpravidla takzvanou defenestrací. První pražská defenestrace zahájila revoluční bouře husitské a tím i celoevropskou reformaci, druhá defenestrace v 17. století strhla náš kontinent do víru třicetileté války.
Jak je pro Cimrmana příznačné, podrobil pojem defenestrace důkladnému zkoumání. Ve své práci Die Fenster politik píše: "Defenestrací se obecně míní vyhození jedné nebo více osob z místnosti oknem ven. Není to však přesné. Ne každé vyhození z okna je defenestrací. Dojde-li k němu například při manželské hádce nebo v závěrečné fázi taneční zábavy, pak se o defenestraci v pravém slova smyslu nejedná. Osoby oknem prohazované musí zastávat nějakou význačnější veřejnou funkci."
Cimrman upozornil, že tento český národní zvyk - vyhazovat funkcionáře oknem - zanechal stopy i v jazyce. Říkáme: dostal vyhazov, vyhodili ho z funkce, vyletěl, i když o žádný doslovný let z úřadovny na ulici nejde. Položil si také otázku, proč se naši předkové zbavovali nepohodlných činitelů raději oknem než dveřmi. Podle něho tu zřejmě zapůsobila letitá zkušenost pregnantně vyjádřená příslovím "Vyhodíš-li ho dveřmi, vrátí se ti oknem." Obráceným postupem, tedy defenestrací, se nebezpečí návratu do funkce minimalizuje. Ovšem jen za předpokladu, že je budova dostatečně vysoká.
Zdařilou defenestraci lze proto provádět jen v urbanisticky vyspělých zemích. Ale ani zde nemusí být výsledek vždy stoprocentní. Za dokonalou považoval Cimrman defenestraci první: vyhození pražských konšelů z novoměstské radnice, pod jejímiž okny byla nejen tvrdá dlažba, ale i hroty sudlic a kopí ozbrojeného davu. Druhá však doplatila na ekologickou zaostalost Prahy 17. století. Pod okny královského hradu se po léta vrstvily nejen odpadky z kuchyně, ale toto smetiště sloužilo i pro pravidelnou skartaci státních spisů. Nebylo tedy divu, že místodržící Slavata a Matinic vyvázli bez vážnějšího zranění, čímž celé defenestraci ubrali na efektu a diváky vysloveně zklamali.
Zaostalým zemím, kde se prakticky nevyskytují patrové budovy, Cimrman defenestrace nedoporučoval. Poukázal například na fiasko, kterým skončil pokus o vyhození prezidenta afrického státu Ňamang-Baty z okna jeho slaměné vládní chýše. Jakýkoli smysl postrádají i defenestrace v jurtách. Zvláštní kapitolu věnuje Cimrman defenestračním pokusům v zemljankách. Klasická zemljanka bez oken nepřichází samozřejmě v úvahu. Ovšem luxusní zemljanky prominentů se stropními okny defenestrace v zásadě umožňují. Ale je tu jiná potíž: defenestrovaný funkcionář se po několika vteřinách vrací na své místo.

O další referát prosím teď doktora Pospíšila.

KVÍZ	Prof. Pavel Šustr

Milí přátelé,
ted', jak jste slyšeli, měl přistoupit k mikrofonu doktor Pospíšil, ale stala se mu nehoda. Nelekejte se, není to nic vážného. Na poslední chvíli před vystoupením mu upadly desky s jeho přednáškou a listy se mu rozlétly do všech stran. 
(hlasitým šeptem):
Pavel B: Tak něco řekni
Pavel Š: Ale co?
Pavel B: To je jedno

Tak prý vám mám něco říct. Tak třeba zkusím jeden z Cimrmanových historických kvízů, kterými zpestřoval svým žákům hodiny dějepisu.
Zní takto: Kterému ze světových vojevůdců mohl jeho spolunocležník říci na dobrou noc "zavři oko a spi"? Jako odpověď nabídl Cimrman tři možnosti:
a) Janu Žižkovi
b) admirálu Nelsonovi 
c) generálu Kutuzovovi
Ale pozor! Nestačí odpovědět a, b nebo c. Je třeba, aby žák svůj tip také zdůvodnil.
Tak já to zopakuji…aha nemusím…
Nebudu vás napínat: Správná odpověď je a): Janu Žižkovi. A to z toho prostého důvodu, že ani Nelson, ani Kutuzov nerozuměli česky.

Tak to jen pro vyplnění času. A už je tu doktor Pospíšil.

BLANICKÁ POVĚST	Dr. Stanislav Pospíšil

Milí přátelé, přede dvěma lety jsme uspořádali zajímavou anketu: naši diváci měli odpovědět na otázku, co se jim vybaví při slově Blaník.
Pro 5 % respondentů byl Blaník značkou televizoru Tesla. 3 % ho považovala za větroň a 2 % za kino na Václavském náměstí. 1 % ze sta dotazovaných - byl to člen lidových milicí – odpovědělo…řeklo…, že Blaník je krycí název pro klidový stav útvarů v mrtvém období mezi významnými výročími. Plných 89 % diváků správně určilo, že Blaník je hora, v níž podle pověsti dříme české vojsko.
Tato anketa nám tedy potvrdila, že blanický mýtus je v našem národě dodnes živý. Nejsme s touto pověstí v Evropě sami. Podobnou horu mají například Britové, Dánové, Němci - ti mají dokonce dvě – nevím, co s tím teď budou,…po sjednocení Němecek... no, nepředbíhejme. Akční rádius Blaníku pokrývá pouze Čechy, Moravu a Slezsko. Slováci mají samozřejmě svou vlastní, samostatnou, nezávislou horu: je to hora Sitno u Bánské Štiavnice.
Mimo území naší republiky je pověst o existenci podzemního vojska zašlou knižní vzpomínkou: zato u nás ji zná každé malé dítě. A mnoho našich občanů jí dokonce věří. Kupříkladu v roce 1971 vzbudila na benešovském okrese rozruch aféra s louňovickým traktoristou Aloisem Jiráskem, autorem Starých pověstí... promiňte, mám zpřeházené stránky... traktoristou Karlem Chmelařem. Poslechněte si, jak Karel Chmelař na celou událost vzpomíná:

K. Chmelař (ze záznamu):
"Tak ty pole našeho JZD se táhnou až k samýmu Blaníku. A já sem každej rok šel vo jednu dvě brázdy blíž a taky sem bral větší radlice, abych se dostal hloubš. No, je toho slušná hromada, co sem vyoral, a většinou sou to věci, který evidentně musej pocházet z výzbroje vojenský. Tak sem udělal v naší síni tradic výstavku takovou z těch vyorávek a nazvali sme to eště z Jirkou Bartákem, kterej mi s tím pomáhal, nazvali sme to ,Jsou tam a přijedou`. A pak nastaly ty voplejtačky. U lidí to mělo teda úspěch. V neděli byly i návaly. Ale nahoře sem narazil. Přijeli na to až z kraje zástupci tý totality, přijeli ve velkom počtu, a co s tím jako sleduju, jestli tím nechci naznačit, že by měl někdo přijet a udělat u nás ňáký změny. A proti komu by nám jako měli pomáhat, ptali se. To víte, já nemoh říct proti komu, tak sem řek, že proti imperialistům. A to mě zachránilo. Všichni kamarádi říkali, to bylo vod tebe chytrý, Karle, žes to takhle řek."

Jedním z důvodů, proč má pověst o podzemním vojsku právě u nás tak silné kořeny, je jistě to, že na našem území pravděpodobně vznikla. Vždyť první písemná zmínka o Blaníku je už z roku 1417. A tímto rokem byla odstartována celá série "zaručených zpráv", očitých svědectví a vizí o posvátné hoře. Negramotný sedlák Mikuláš z Vlásenice u Pelhřimova putoval po Čechách a popisoval své halucinace o Blaníku. Na žebráckém panství u Zbiroha jiný lidový prorok, sedlák Benedikt Vocásek, tvrdil, že byl sám do hory uveden a spatřil tam spící rytíře, koně a hořící svíce.
Jára Cimrman vidí příčinu vzniku a silné obliby blanické pověsti v Čechách hlavně v zeměpisné poloze naší vlasti.
Shodně s Palackým byl si Cimrman vědom toho, že jsme tu v Evropě jako zrnko mezi mlýnskými kameny. Ze západu na nás naléhá imperialismus germánský a z východu nás drtí rozpínavost kolosu velkoruského.
Cimrman píše: "Není divu, že takto tísněný malý národ hledá sobě ochrany nadpřirozené, ano i zázračné, neboť jedině zázrakem lze tu přežíti."
Zároveň si však Jára Cimrman uvědomuje, že tato pověst jedním dechem nalévá lidu naději, ale zároveň i rezignaci a pasivní spoléhání na cizí pomoc. Tato životodárná, a přitom zhoubná pověst musela by být dějinnou praxí dávno vyvrácena, kdyby byla nebyla vymyšlena tak rafinovaně. Už jen samotný výjezd zachránců z hory podmiňuje především tím, že národu musí být nejhůře. No jak vědět, že už to nastalo? Kvůli tomu se Jára Cimrman znepřátelil s Aloisem Jiráskem, autorem Starých pověstí českých. Napsal mu: "Lojzo!“ oni si tak říkali, „Protože blaničtí za celých tři sta habsburského útlaku nikdy nevyjeli, deprimuješ tak národ vyhlídkou, že to, co prožívá, není ještě nic proti tomu, co teprve přijde."
Druhou podmínkou mobilizace v Blaníku je skutečnost, aby země byla "napadena ze čtyř stran". Pradávný autor pověsti zvolil chytře ohrožení ze všech čtyř světových stran, neboť se mu zdálo zcela nepravděpodobné, že by k tak totálnímu napadení někdy mohlo dojít. Teprve naše doba podala úplný důkaz neplatnosti blanického mýtu: byli jsme napadeni ne ze čtyř, ale dokonce z pěti stran, a v Blaníku se nepohnula ani myš.
Cimrman nevynechal jedinou příležitost, aby při svých osvětových přednáškách nezavedl řeč na Blaník a nevysmál se naivní víře v ozbrojené spáče. Pověst však měla tuhý život. Na konci přednášky se posluchači sice tvářili, že v rytíře již nevěří, a mnozí to na podpisových arších i stvrdili, ale sotva za Cimrmanem zapadly dveře, navázali přetrženou nit debat o tom, kdo rytířům velí, jakou mají výzbroj a z které díry vylezou.
Když Cimrman poznal, že si náš lid nedá svou pověst vzít, změnil taktiku. Rozhodl se, že blanickou báj naopak zpopularizuje, ale s takovým ideovým vyzněním, aby napáchala co nejméně škod. Jak to udělal, o tom se přesvědčíte, až shlédnete jeho činohru Blaník.
Protože nejvlivnějším masmédiem tehdejší doby bylo loutkové divadlo, zpracoval Cimrman blanické téma pro loutky. Jako autor promyslel Cimrman nejprve vnitřní strukturu hory. Tu nám prozradí jeho proslulý Řez horou Blaník.

(Přejde k nákresu.)

Vidíte, že vlastní blanické vojsko odpočívá ve třech slujích. V levé enklávě je vojsko z Moravského pole, střední skupina vojsk je od Lipan a v pravé sluji leží vojsko bělohorské. Jsou to bojovníci padlí v nejvýznamnějších prohraných bitvách českých dějin. Cimrman tu vyjádřil krásnou myšlenku, že padlí v těchto bitvách dostanou příležitost odčinit porážku budoucím vítězstvím.
Velitelem veškerého vojska je svatý Václav. Toho, jak vidíte, umístil Cimrman do vrcholu hory. Spojovacím článkem mezi ním a vojsky je svatováclavská kancelář, jakýsi generální štáb, kde se vyřizuje běžná agenda, řeší se kázeňské přestupky…spících vojíků… A vidíte, že tu nechybí ani vězení. Touto tajnou chodbou je možno horu opustit a získat zprávy o politické situaci venku. Spojení mezi vrchním velitelem a kanceláří zajišťuje tato komunikační šachtička. Podobné šachty, jak vidíte, spojují kancelář s jednotlivými útvary.
A právě tady, přátelé, v prostoru svatováclavské kanceláře, se odehrává nejdůležitější část celého eposu, dramatický celek, který jsme z loutkové epopeje vyňali a upravili pro živé herce.Abyste měli představu, jak původní loutková hra vypadala, uvidíte nyní malý úryvek z děje na povrchu. Pracovně ho nazýváme Nevěřící Vlasák.
Prosím kolegy Blažka a Fasory, kteří před týdnem úspěšně absolvovali zkrácený intenzívní loutkoherecký kurs v Chrudimi, a to na katedře maňáskové techniky, aby nám scénku předvedli.
Jen tak na okraj: profesor Blažek absolvoval s vyznamenáním, a to rolí Kapusty v pohádce Jak šlo zelí na vandr. Kolega Fasora byl také mezi nejlepšími, absolvoval náročnou rolí Dusičnanu v moderní pohádce Jak se zelenina zbláznila.

NEVĚŘÍCÍ VLASÁK (maňásková scéna)

Vlasák: 
Vleču se sem až z daleké Prahy, 
použil jsem železniční dráhy;
většinu však času šel jsem pěšky. 
Kdo chce poznat pravdu, má to těžký. 
To je pěkný strom! Jak roste rovně! 
Povídali jsme si tuhle ve sborovně,
jestli v tomhle kopci někdo dříme. 
My vzdělaní lidé tomu nevěříme! 
Ale mezi žáky se to drží jako klíště. 
Musím je vzít s sebou, až sem půjdu příště, abych jim pověst vymlátil z hlavy
a pochvalu dostal od školní správy.
Stráž 
(Vynoří se a palicí majzne učitele do hlavy): Jelikož chtěl děti do hlaviček mlátit,
musel jsem jeho projev zkrátit.

Jsem blanická stráž a čekám tady v sluji. Nemám rád ty, co o nás pochybují. 
Doufám, že jsem ho nezabil...
Ne, jen jsem ho přizabil. 
Koukám, že už se mu vrací barva. 
Zalezu zase do země jak larva. 
Vlasák: 
Spal jsem jako přizabitý... 
Tuhý život mají mýty.

Aby byl národ duševně zdráv, 
musíme mu je vymlátit z hlav.
Stráž (Vynoří se a znovu učitele bací):
 Jelikož chtěl národ mlátit,
musel jsem jeho projev zase zkrátit. 
Dodal jsem mu trochu víry,
teď zalezu do své díry.
Vlasák: 
Těžký výlet v tomhle dusnu... 
Každou chvíli někde usnu.
Co to tu roste za houbu? Masák!
Ještě jsem se nepředstavil. Jsem učitel Vlasák. Umím česky i německy,
vede mě sem zájem vědecký.
Ukončím ty směšné spory, 
co je v nitru této hory.
Kdo věří, že vojsko dříme v tomto vršku, 
tomu je třeba rozbít...
(Stráž vyleze a napřáhne palici.) 
Vlasák: ...jeho bludné představy. 
Stráž: 
Ňák se ti to nerýmuje! 
Zalezu zas do své sluje. 
(Zmizí.) 
Vlasák: 
Co to slyším? Divné hlasy! 
To bude ozvěna asi.
Stráž (skryta): 
To bude ozvěna asi. 
Vlasák: 
Kdybych byl vychován ve víře, 
myslel bych, že slyším rytíře.
Že však jsem vychován vědecky... 
Stráž: 
Dostaneš do hlavy dvě pecky! 
(Dvakrát ho břinkne palicí.)
Vlasák: 
Málokdy se mi to stává, 
že mě takhle bolí hlava.
Jako bych dostal palicí. 
Stráž: Také jsi dostal palicí! 
Vlasák: 
Ha!!! Jakého divného tvora 
vyvrhla z nitra ta hora!
Dívám se skutečné na zjevení 
nebo je to jen přestrojení?
Stráž: 
Díváš se skutečnou na stráž. 
Dobře teď uši nastraž!
Přestaň už s těmi pošklebky, 
nebo tě zas praštím do lebky!
Vlasák: 
Chvíli jsem tonul v nesmyslech, 
už jsem však opět při smyslech.
Poznávám tě, pěkný ptáčku, 
ze sborovny kolegáčku! 
Dobře jsi to navlékl,
za rytíře převlékl.
Jsi Josef Chvojka, dějepisu učitel, 
blanické pověsti šiřitel!
Stráž: 
Marné jsou tu všechny řeči, 
toho nikdo nepřesvědčí. 
Pochybnostmi nasák
nevěřící Vlasák.
Vlasák: 
Neblahý výraz máš na líci... 
Na koho bereš tu palici?
Stráž: 
Protožes národa parazit, 
musím tě do hory zarazit!
(Dva údery palicí.)
Vlasák: To mám za to, děti, že jsem vám bral naději. Měl jsem držet zobák raději.
(Dva údery palicí.)
Šanci k polepšení jsem propás, už jsem zaražen až po pás. 
(Dva údery palicí.)
Pane řediteli, hledejte si za mě náhradu, už jsem zaražen až po bradu.
(Dva údery palicí.)
Stráž: 
Protože nepřestával hubou mlátit, 
musel jsem jeho proslov zkrátit.
Sbohem, děti, že to bylo hezké? 
Kam se hrabou Staré pověsti české!
/PŘESTÁVKA/