Seminář před hrou LIJAVEC
přednášky: 
Úvod				Prof. Pavel Blažek
Herberk				Prof. Pavel Šustr
František Josef I. 		Prof. Pavel Blažek
Jára Cimrman ve starobinci	Doc. Jiří Jeniš
Vtipy a Jára Cimrman		Prof. Pavel Šustr
Vymýšlení vtipů			Prof. Pavel Blažek
Jára Cimrman ve vězení		Dr. ing. Ondřej Životský
Bůh, herečka, elektrický valčík	Prof. Pavel Blažek
Frymburk			Dr. Stanislav Pospíšil
Psychodrama			Prof. Pavel Blažek

Pavel B. 
Dobrý večer vážení přátelé, já vás vítám na našem představení. Úvodem jenom takovou malou organizační změnu; my jsme se z technických důvodů rozhodli přehodit pořadí jednotlivých částí večera. Totiž to pražské divadlo Járy Cimrmana nejprve sehrálo hru Lijavec, pak byla přestávka a po ní následovala beseda - hodinová - o té hře. Jenomže zkušenost ukázala, že to nebylo šťastné řešení. Řada diváků jim o přestávce, nebo během besedy odcházela, takže my jsme se rozhodli, že to přehodíme. Takže dneska začneme tou besedou. Čili jestli někdo z vás má nějaký dotaz k té hře, kterou samozřejmě  uvidíte, tak se nestyďte a klidně se zeptejte... My jsme tu od toho abychom odpovídali... Času je dost, máme hodinu. Můžete se zeptat na cokoli co se týká té hry třeba jen vzdáleně...
Jak vidíte je tu řada odborníků na jednotlivé aspekty cimrmanovské problematiky. Abych Vám tak přiblížil ten okruh problémů o kterých jsme schopni s vámi diskutovat. Tak já bych Vám třeba mohl odpovědět na všechny dotazy týkající se historického kontextu té hry Lijavec. To je doba těsně před první světovou válkou, jsou to vlastně poslední léta vlády Františka Josefa prvního. K tomu by myslím mohla být řada zajímavých dotazů. I odpovědí, samozřejmě. 

Tady nejblíže u mně sedí profesor Pavel Šustr, který je odborníkem na anekdoty. Ne snad, že by je chtěl vypravovat, ale je schopen podat takovou literárně-vědní analýzu tohoto jevu. A anekdota hraje právě v té hře velice významnou roli. 
Vedle je potom docent Jiří Jeniš, který zmapoval poslední léta Cimrmanova Života. A to je právě období, kdy Cimrman tuto hru psal. 
A když jsem už v tom představování, tak dále tam sedí inženýr Ondřej Životský - ten je znalec života ve věznicích. Tedy jenom teoretický odborník...a za Rakouska-Uherska samozřejmě. 
No a úplně vpravo, to je náš dnešní host, zasloužilý mistr sportu Stanislav Potměšil, který měl... 
Cože? 
Standa P. 	...že se nejmenuju Potměšil! Já se jmenuju Pospíšil!
Pavel B. 
Pospíšil! Á, promiňte. Pospíšil. Stanislava Pospíšila, který měl to štěstí, že nedávno navštívil osobně to místo, kde Cimrman na sklonku života žil a kde napsal tu hru Lijavec, takže by nám mohl říci, jak to tam dneska vypadá. Ale mistra sportu bych si nechal až na úplný závěr besedy, jako takový zlatý hřeb. 

Tak to je jen tak pro představu, jaký okruh otázek jsme schopni zodpovídat. Tak vy jste, pravda, trochu v nevýhodě, že jste tu hru ještě neviděli. Už teď vás ale jistě napadá řada otázek. Často se diváci ptají, já Vám trochu pomohu,  „co je pravdy na tom, že v té hře prší?“ Je to pravda, je tu opravdový déšť, ale prší jen do první řady. Nebo Vám prozradím, že ta hra se celá odehrává v herberku. Cimrman ji dokonce původně také nazval Herberk. A já myslím, že herberk je takové zvláštní slovo, že řada diváků třeba vůbec neví, co to takový herberk byl? (prof. Šustr mu skočí do řeči)

Pavel Š. 	No tak to je konečně zajímavý dotaz. 
Pavel B. 	Já si taky myslím... 
Pavel Š. 	...je vidět, že tazatel má takovou zdravou filologickou zvědavost...tak já to zodpovím, ne?
Pavel B. 	On se nikdo neptal, ale...to nebudeme řešit. 
Pavel Š. 
Tak náš čtyřdílný slovník naučný toto heslo neobsahuje, také Ota mlčí. Zato Trávníček, ten je hustší,... co se týká počtu hesel. Tak v Trávníčkovi najdeme sice stručné, ale zato myslím si, že postačující vysvětlení. Je tam psáno: „v původním významu znamená herberk útulek pro cestující tovaryše, v přeneseném významu znamená totéž slovo velký nepořádek.“ Vnucuje se teď jistě otázka proč máme pro pojem nepořádku stejné pojmenování jako pro pojem útulku. Já myslím, že na odpověď přijdete sami. Zkuste si představit takový herberk. Stavení, často jen dřevěné, někde při okraji prašné cesty o jedné místnosti, o něco menší než je tento sálek. Bez jakéhokoli sociálního zařízení. A v něm na podlaze, na slamnících, pod houněmi nebo jen tak pod kabáty čtyřicet...padesát...no někdy i sto deset vandrovníků. A teď si přátelé představte, že se všichni ti mládenci na noc zuli. A takový vandrovník...nesmíte si ho idealizovat, že jo. To nebylo jako třeba, já nevím, tady docent Jeniš. Myslím, který se před představením oholil, umyl, zasypal, vzal si čistou košili, čisté ponožky. Takovým tovaryšům se o ponožkách ani nesnilo. Ti měli vážení přátelé onuce. Já nevím jestli víte dobře, co to taková onuce byla. Ono když Vám řeknu, že to byly nastříhané proužky plátna, tak to ještě tak zle ještě nevypadá. Teď si přestavte, co se s takovým pruhem plátna stane, když je do něho zavinuta noha, která ujde za den desítky kilometrů...v prachu, blátu, vedru. Noha, která se pochopitelně potí...

Pavel B.	Pane profesore, jenom jestli už neodbíháte od otázky, kdyby jste byl tak hodný. Já myslím, že ten herberk jste už vysvětlil dostatečně, abychom tu diskusi nerozbíhali příliš do šířky, myslím, že by to stačilo. 
Pavel Š. 	No né, ono to tam visí. 
Pavel B. 		Já vím, no. 
Pavel Š. 	Přes noc.  
Pavel B. 		Ano. Děkuji...
Pavel Š. 	A nevětrá se tam...
Pavel B. 		Děkuji... 
Pavel Š. 	A to si ještě ty lidi musíte vynásobit dvěma, abyste dostal ten počet těch onucí, které tam visely. 
Pavel B. 		Děkuji profesoru Šustrovi. Diskuse... 
Pavel Š. 	Ono se to bagatelizuje, ta problematika toho vandru...
Pavel B. 		...myslím...
Pavel Š. 	Já bych vás tam poslal, pane kolego. 
Pavel B. 		Diskuse se nám...
Pavel Š. 	Na jednu noc. 
Pavel B. 		Eště bude?...
Pavel Š. 	Viděl byste. 
Pavel B. 		Diskuse se nám... 
Pavel Š. 	Ona by vás přešla chuť 
Pavel B. 		...ale!
Pavel Š. 	...na vandrování. 

Pavel B. 	Teď snad. Diskuse se nám rozproudila. Jsou ještě nějaké takové pěkné dotazy? 
Přátelé, já jsem během referátu profesora Šustra přišel na takový nápad. Totiž když jsme to původně hráli obráceně, čili nejdříve jsme hráli hru a potom byla beseda, tak diváci měli možnost posílat nám o přestávce dotazy písemné. Já jsem si schoval několik takových dobrých dotazů, které myslím pokrývají tu problematiku. Takže, než vás napadne nějaký dotaz vlastní, tak bych se o ně opřel. Tak pro sebe jsem si vybral dotaz „jak dlouho vládl císař František Josef první?“ Tak...
Pavel Š. 		Příště byste už herberku ani nepáchl. 
Pavel B. 
 Tak to není tak triviální myšlenka, jak se na první pohled zdá. Císař František Josef I. nastoupil totiž na trůn v roce 1848. To je velice významný rok, to je rok, kdy Evropou otřásají revoluce. Francie, Německo, Uhry ba i Čechy. A vládl až do roku 1916, kdy zemřel, aniž se dozvěděl, jak dopadla první světová válka, kterou vlastně sám zahájil. Čili vládl bez dvou roků sedmdesát let. Víte, ono když si to v té učebnici dějepisu přečteme 1848 - 1916, tak člověku to tak prošumí hlavou, aniž si uvědomí jak obrovská časová plocha vlády jediného člověka je tím pokryta. 
Já jsem si pro vás tady připravil takový myslím přesvědčivý a názorný příklad. Tak představte si šestiletého chlapce, který jde v roce 1848 v osm hodin ráno do školy. Tak on jde s tou brašničkou, přeleze dvě tři barikády, potká toho Friče, Márinku, Špínu a teď přijde do školy, posadí se do škamny a vedle školní tabule vidí obraz císaře Františka Josefa prvního. No a teď si představte, že uplyne 14 let. Chlapec dospěje, je mu dvacet let - že, připočteme mu těch čtrnáct, ožení se, má syna, ten jde po šesti letech zase do školy, čili jsme o dvacet let dál, píše se rok 1868 - to už jsou ty barikády samozřejmě uklizeny. A tento chlapec zase přijde do školy, posadí se do škamny a vedle tabule zase vidí obraz císaře Františka Josefa prvního. No a teď se historie opakuje - chlapec dospěje, zase mu připočteme 14 let, má syna, ten jde zase po šesti letech do školy, píše se rok 1888. Ten chlapec přijde do školy, koho nevidí? Císaře Františka Josefa prvního. A máme tu zase jeho syna, čili dalších dvacet let. Píše se rok 1908. A vedle školní tabule stále pevně visí ten nesmrtelný František Josef první. Čili to už máte, přátelé, čtvrtou generaci, která má vedle školní tabule stále stejný obrázek. 
Jen si to srovnejte s námi, jak my jsme to měli za těch sedmdesát let pestré. Čili teď už víte, co to je sedmdesát let vlády jediného člověka. Tohle právě velice hezky vystihl Cimrman ve hře, která se Vám tak líbila,...která se Vám bude tak líbit. Cimrman cítí tu oboustrannou únavu toho panovníka na straně jedné a těch jeho národů na straně druhé. On tušil, že stačí jeden jediný silnější otřes a monarchie se pak rozpadne. Samozřejmě to tušení bylo umělecké, on nemohl vědět, že tím otřesem bude první světová válka. On ho ve hře symbolizuje přírodním živlem, v našem případě dlouhotrvajícím silným deštěm, nebo-li lijavcem. Který to mocnářství rozmočí. Proto se ta hra také jmenuje Lijavec. 
Tak to by bylo k tomu vašemu dotazu...k tomu dotazu. No a teď tu mám dotaz jako šitý pro docenta Jeniše - „jak se Jára Cimrman dostal do starobince?“

Jiří J. 
Ano, to je dotaz, který se úzce týká naší hry. V roce 1912 opouští Cimrman své Liptákovské útočiště a vydává se na cestu do Traunu u Linze. Toto nevelké městečko vynikalo v Rakousku pouze ve dvou směrech. Byla tu největší továrna na dynamit a také největší sirotčinec. Cimrman byl vedením tohoto sociálního ústavu požádán, aby aplikoval své proslulé pedagogické názory na sirotky. Náhoda tomu chtěla, že se Cimrman do Traunu nikdy nedostal. Ve vlaku se totiž seznámil s profesorem Sainerem, který se právě vracel z vědecké cesty po Asii, kde studoval problém dlouhověkosti. Profesor Sainer pojal k Cimrmanovi od první chvíle takovou náklonnost, že mu neváhal sdělit ani ty nejintimnější zážitky. Když se ujistil, že mu ostatní cestující v kupé nevěnují pozornost, nenápadně se k Cimrmanovi naklonil a téměř se dotýkaje ústy jeho tváře, důvěrně mu sdělil, že si ze své výpravy přiváží pravou, v Evropě zatím ještě neznámou, asijskou chřipku. Cimrman se vyptal na inkubační dobu a rozhodl se, že chřipku, kterou za devět dní dostane, nepoveze do sirotčince, ale že ji odstůně společně s profesorem Sainerem. A tak se octl v pošumavském městečku Frymburk, kde Sainer působil jako ředitel starobince. Dostal se tedy do prostředí stojícího na opačném pólu jeho původního pedagogického zájmu. Ale záhy zjistil, že problematika starobince a sirotčince se v mnohém shodují. Jeho dotazníková anketa, připravená původně pro sirotčinec, to také potvrdila. Ukázalo se například, že všichni chovanci ústavu pro přestárlé jsou v současné době bez výjimky sirotky; z četby, že mají nejraději pohádky, a přednost dávají knížkám obrázkovým; nejoblíbenějším jídlem je krupicová kaše; nejoblíbenější hrou kuličky; nemají přesnou představu o tom, čím by chtěli v životě být. Výsledky této dotazníkové ankety Cimrmana tak zaujaly, že se rozhodl věnovat se této problematice hlouběji. Ve frymburském starobinci přednesl celý cyklus přednášek. Z nejúspěšnějších jmenujme přednášku Naše domovina - o pěstování tabáku po domácku. Dále sestavil publikaci Pleteme si, což byl slovníček pojmových dvojic, které člověk k stáru nejčastěji zaměňuje. Například kompost/kompot; faktura/fraktura; sadař/sadista; žebrák/točník apod. Nejnavštívenější byla přednáška Druhá míza a přednáška Po přechodu - jakési dopravní desatero pro chodce. Ze zdravovědných témat jmenujme práci Přestáváme být mužem a na ni navazující studii Co s volným časem. 
Vážení přátelé, já bych se rád soustředil na Cimrmanovu stěžejní derontologickou práci nesoucí výmluvný titul Poslední profese. V ní Cimrman důkladně rozpracoval metodiku žebrání. Tak především vymezil už sám pojem žebráka. Odmítal uznat za žebráky ty, kteří při vymáhání milodarů hrají na nějaký hudební nástroj anebo kteří zpívají. Ty přeřadil jednoznačně mezi výdělečně činné hudebníky. Pravý točník podle Cimrmana získává obživu... prosím? 
		(rozruch a šeptání mezi ostatními členy výzkumného týmu kvůli slovu „točník“)
Pavel B. 	Pozor!... Vy jste řek točník, místo žebrák
Jiří J. 		Já? 
Pavel B. 	No, že jo? 
Jiří J. 		Hm, jde to rychleji, než jsem čekal.
Pravý žebrák! podle Cimrmana získává obživu výlučně tím, že vzbuzuje lítost. Někteří žebráci mají to štěstí, že je příroda obdařila takovým zjevem, že vzbuzují lítost bez jakéhokoliv vlastního přičinění. Ti méně šťastní musí k dosažení úspěchu vynaložit jisté úsilí. Zvláštní kapitolu proto Cimrman věnoval otázce správného oblékání. Vyloučil zejména drahé kožešiny - jako jsou například norek, stříbrná liška, perzián apod. Mimořádnou důležitost však Cimrman přikládá žebrákově chůzi. Zavedl například kurzy šourání. A pokud jde o celkové chování, Cimrman klade důraz na takt, i když jistý stupeň drzosti připouští. Jinak by se žebrák těžko uplatnil, ale zároveň varuje: při žebrání zásadně nevyhrožujeme. To bychom se již dotýkali tenké hranice, kde končí žebrání a začíná loupež. K účinnému vyvolání lítosti patří podle Cimrmana i slovní projev. Každý žebrák by měl znát dva tři dojemné příběhy, které by mohl o sobě vyprávět. Několik takových příběhů pro potřeby žebráků Cimrman i napsal. Přečteme Vám tři nejznámější. Poprosil bych pana inženýra Životského. 

Ondra Ž. 
Hrabě lidumil. Byl jsem hrabě a vlastnil jsem veliké panství. Ale chudoba mých poddaných mě tak dojímala, že jsem jim chodil pomáhat robotovat na svých polích. Tím jsem zanedbal své vrchnostenské povinnosti. Brzy jsem se topil v dluzích a soused, také šlechtic, skoupil směnky a přivedl mě na buben. Víc než krejcar mi nedávejte, nechci se vrátit mezi tu bohatou pakáž. 

Jiří J. 
	Druhá povídka je určena žebračkám. 

Ondra Ž. 
Umělkyně. Milostpane, když se na mě dnes díváte, jistě byste neřekl, že jsem býval umělkyně. Jmenuji se Hermína Froditová  a vystupoval jsem pod uměleckým jménem Herma Frodit. Celý život jsem se nemohl rozhodnout mám-li se  oženit či vdát. S léty ubývalo nápadníků i nápadnic. Umělecky se mi také přestalo dařit až jsem skončila v panoptiku jako stará vodní panna. 

Jiří J. 
Třetí žebrácká povídka je nejcennější. Ernest Hemingway ji označil za nejsmutnější příběh světové literatury. 

Ondra Ž. 
Přenošené dítě. Jsem přenošené dítě, milostpaní. Když jsem se narodil, bylo mi dvanáct let. Od prsu mě matka nemohl odtrhnout - měl jsem již druhé zuby. Do první třídy mě přijali až když mě matka oholila. V šedesáti jsem šel do učení; v sedmdesáti poprvé do tanečních. Za první vydělané peníze jsem si koupil třetí zuby a žebráckou hůl. Krejcárkem nepohrdnu, rád bych si koupil urnu než je zdraží. 

Jiří J. 
Děkuji. Tak tolik z Cimrmanovy teoretické činnosti ve frymburském starobinci. Pokud jdo o jeho další osudy v tomto ústavu, víme jen tolik, že poté, co profesor Sainer ve svých šedesáti letech zemřel, nedočkav se vydání své práce Žijme zdravě do sta let, ztratil Cimrman ve starobinci své výsadní postavení. Z prominentního hosta se rázem stává trpěný strávník, který je novému vedení na obtíž. Oslaben asijskou chřipkou nemůže starobinec opustit a musí snášet všechny ústrky. A nebylo jich málo. Průhledným zfalšováním voleb do samosprávy, nestává se předsedou, ačkoliv je v předvolební kampani miláčkem ženského křídla ústavu, ale tuto funkci pro sebe usurpuje jeho úhlavní nepřítel, tchán nového ředitele, Pejřil. Při maškarních šibřinkách bylo Cimrmanově náročné masce - pumpa v zimě - odepřeno prvenství a cenu si odnesl Pejřilův primitivní indián, všemi považovaný za mašlovačku. 
Ani vedení kuchyně nevzalo vůbec v potaz jeho návrh zdravého jídelníčku a stereotypně předkládalo chovancům Pejřilovo oblíbené jídlo kubu, ačkoliv houby a kroupy, z nichž se tato jednotvárná strava skládala, způsobovaly většině strávníků úporné zácpy. Jak dlouho v pekle těchto poměrů Cimrman vydržel a zda vůbec ještě starobinec opustil, nevíme. Zůstává to však předmětem našich dalších výzkumů. 
Děkuji Vám za pozornost. 

Pavel Š. 
Profesor Blažek mi zde předal jeden dotaz: „je pravda, že všechny anekdoty za Rakouska-Uherska, vymyslel Cimrman?“ No tak, tak to né. Cimrman je autorem celé řady anekdot, ovšem výlučné autorství všech anekdot mu připisovat nemůžeme. Anekdota je, jak známo, záležitost folklórní, je to součást lidové tvořivosti, podobně například jako národní píseň. Čili autor je zde většinou anonymní. Slyšíme-li například nějakou hezkou národní píseň, často litujeme, že autora nelze vypátrat. U anekdoty tomu bývá naopak. Co tedy vedlo Cimrmana k tvorbě anekdot. Když na sklonku života bilancoval svou uměleckou činnost, došel k neradostnému závěru: ani jedno z děl, která podepsal, nedošlo uznání. Proto se Cimrman rozhodl ustoupit do anonymity a stát se autorem folklórním. Jasnozřivě rozpoznal, že moderní doba odsoudí k zániku v takových oblastech, jako je národní píseň, pohádka, pověst a nebo přísloví. Jediné co z ústní folklórní tvorby nezemře a zůstane živé je anekdota. V této tvorbě Cimrman zpočátku tápal. On se domníval, že například oblast obecných mezilidských vztahů je již vyčerpána. Pokoušel se proto těžit humor z jednotlivých specializovaných oborů. 
Sem patří jeho anekdoty odborné s řadou podskupin. Anekdoty veterinární, železniční, radioaktivní, hodinářské apod. Tyto anekdoty nebyly špatné, ale budily smích jen v úzkém kruhu zasvěcenců. Já bych si Vám jednu z těchto anekdot dovolil přednést, abyste měli lepší představu, jak ty anekdoty vlastně vypadaly. Takže bych vybral třeba tady jednu anekdotu optickou. Zní takto:
Cyrano z Bergeracu si k stáru opatřil brýle. Jednou večer přijde ke své Roxaně a povídá ji „že se nestydíš, Roxano, je ti padesát a děláš mi tu stojky.“ ... No tak tady, přátelé, je třeba vědět, to je taková všeobecně-kulturní znalost, že Cyrano měl dlouhý nos. Takže když si ty brýle nasadil, zřejmě se mu ohnisko čočky dostalo daleko před oko, takže do zřítelnice přicházel již obraz obrácený, a tak vznikl ten dojem té Roxaniny stojky. 
Tak se mi zdá, že případně by se Vám ty anekdoty i líbily. Tak já bych si Vám dovolil přednést ještě jednu, stejně vtipnou, a byla by to tentokrát třeba anekdota chemická. A dokonce je velice krátká. Tak:
H2SO5 [há dvje es ó pjet]. A vidíte, zase smích jen na některých místech. Zřejmě tak, kde sedí nějaký chemik, protože ten totiž ví, že síra by v této sloučenině musela být osmimocná, což je pro chemika něco tak strašně komického, že se neudrží. My dnes sice víme, že ta kyselina skutečně existuje, je to kyselina peroxosírová, ale myslím, že tím si nemusíme tu krásnou anekdotu kazit. 

Pavel B. 
Když tady kolega Šustr tak pěkně mluvil o těch anekdotách, mě napadlo, jestli bychom nemohli udělat takový pokus. Možná, že to nevyjde, ale za pokus by to stálo. Totiž abychom se na vlastní kůži přesvědčili, jak je těžké vymyslet úplně novou anekdotu, že bychom nějakou velice prostou zkusili tady na jevišti vymyslet. Co říkáte? Jste tu celkem čtyři inteligentní lidé. 
(Jirka ukazuje na prstech 4 a ukazuje na Pavla B. a směje se - že on není inteligentní)
Jste tu celkem tři inteligentní lidé. Neměl by to být problém. Navrhuji tento postup. Že bychom zvolili nějaký nešvar, ano, a to by bylo téma a na ten bychom se pokusili tu anekdotu vytvořit. Takže, navrhněte někdo nějaký nešvar. Třeba doktor Životský. Vy si pořád na něco stěžujete. Nenapadá vás nešvar? 

Ondra		Ne. 
Pavel B. 	To je zajímavé, zrovna když to potřebujeme. Tak já nevím, tak je spousta nekalostí kolem nás. Mistr sportu Propršil? 
Standa		Pospíšil se jmenuju
Pavel B. 	Prosím? 
Standa		Pospíšil! se jmenuju
Pavel B. 	Pospíšil, pardon. 
Standa	              Což třeba ta opožděná vykládka vagónů? 
Pavel B. 	Nákladních? 
Standa		Nákladních. 
Pavel B. 	Nákladních, aha. No, tak to je pěkný nešvar! Dobře, tak téma zní: opožděná vykládka vagónů. Já Vám rozdám papírky, abyste si mohli dělat poznámky. 
(kolem Jirky projde, aniž mu dá papírek se slovy: To je zbytečný!)
		Tak a pracujte! Ono abych vás pak nerušil, myslím, že není třeba, aby jednotlivec vymyslel tu anekdotu kompletně celou. Rozumíte mi. Stačí ji naťuknout, nakousnout, někdo jiný se tím inspiruje a dodělá ji. Dokončí... Možná si říkáte, proč také nepřemýšlím? To je tím, že já to organizuji... Už? 
Pavel Š.	To tak, já bych to zkusil. Nevím sice, jak ta pointa? 
Pavel B.	Nevadí, nevadí. 
Pavel Š.	Takhle: na slepé koleji stojí už měsíc vagón plný sýra. A sekretářka říká řediteli velkoobchodu: Pane řediteli, co s tím budeme dělat, přednosta na nádraží si stěžuje, že prý se to uvnitř už hýbe! A ten ředitel říká: Tak počkáme ještě další měsíc a on vyleze sám. 
Pavel B.	No vidíte a je to, no! Ovšem nevím, jestli jsem tomu dobře porozuměl. Podle mě tím sýrem už hýbali červi. 
Pavel Š.	No, červi. 
Pavel B.	Ano, tak to dobrá anekdota, ano! Tak vidíte, první pokus a hned tak úspěšný. Kdo dál? 
Standa		Já bych měl, ale je to taková hádanka. Zajímavá tedy. 
Pavel B.	Vtipná? 
Standa		Vtipná. Tak, co to je? Stojí to na slepé koleji, stojí jo! A přece se to hýbe!

Pavel Š.	Není to doufám ten můj vagón s tím sýrem? 
Standa		Je!
Pavel B.	Dobře no, tak to je vlastně tentýž vtip. takže bych ty...  
Standa		No ale zase je to formou hádanky. 
Pavel B.	Ano, je to trochu ozvláštněno. Ale já bych ty červi už opustil, zkusme na to jít z jiného konce. 
Jirka		A nevadí, když to bude takové pánské, košilaté? 
Pavel B. 	Pánské košilaté? No já myslím, že když to bude vtipné, tak to sneseme. 
Jirka		Tak na slepé koleji stojí už měsíc vagón plný pánských košil...
Pavel B. 	Tak to asi sneseme. 
Jirka		A  teď je tam ta sekretářka, ten ředitel toho velkoobchodu a přednosta stanice, jak tady pěkně říkal profesor Šustr. A teď (smích) jenom místo těch červů, bych tam dal moly (směje se a ukazuje rukou let mola)
Pavel B. 	No já jsem rád, že to docent Jeniš řekl, protože na tom dobře vidíte, jak je obtížné vymyslet anekdotu. Ale já myslím, že jsme se dostali do takového, cítíte to asi také, do takového stereotypu. Ono to nemusí vždycky začínat na té slepé koleji, protože pak se dostaneme k řediteli velkoobchodu a tak
Ondra		Já bych, mě inspiroval tady kolega Jeniš s tou košilatostí. Já si myslím, že je dobře, když je vtip trochu lascivní, protože... 
Pavel B. 	Ale jenom trochu, protože...
Ondra		Trošičku, ano. Ono to má potom větší říz. Tak já bych to zkusil takhle: Na slepé koleji stojí vagón plný podprsenek... 
Pavel B. 	Pane doktore, je tady i mládež 
Ondra		Tak podprsenek číslo jedna. 
Pavel B. 	No dobře, a dál? 
Ondra		No dál, já to dál ještě nemám, ale já si myslím, že kdybychom si s tím trošičku pohráli...
Pavel B. 	Ale no dobře, tak na tom ještě pracujte a my zatím dáme příležitost někomu dalšímu. Ale já znovu apeluji: opusťme slepou kolej! Jinak se z toho nevymaníme. 
Pavel Š. 	Tak na koleji...
Pavel B. 	Prosím vás, ne na slepé? 
Pavel Š. 	Na koleji stojí vagón plný slepých patron. 
Pavel B. 	Co se slepýma patronama. 
Pavel Š. 	A sekretářka říká řediteli: Pane řediteli, ty slepý patrony budeme muset vyložit, protože samy ven netrefí. 
Pavel B. 	Tak profesor Šustr je rozhodně nejlepší, dnes. Ještě někdo? 
Ondra 		Já už jsem s tím myslím trošku hnul a bude to jinak. Ty podprsenky ruším. Tak: taková pěkná, kyprá, třicetiletá sekretářka říká řediteli velkoobchodu: Pane řediteli, na nevidomé koleji stojí úplně prázdný vagón. Ředitel na to: Zuzanko, vy divoško. A sekretářka povídá: Ale pane řediteli, na co vy hned nemyslíte. 
Pavel B. 	Taky by to šlo, ale nějak se nám z toho vytratil ten nešvar? 
Ondra 		No ale tak je tam zase jiný nešvar. 
Pavel B. 	A jaký? 
Ondra 		No tak je tam zneužívání prázdných vagónů v pracovní době. 
Pavel B. 	No dobře, ale to nás myslím tak nepálí. Jestli někdo nemá úplně nový nápad, který by na to šel z jiného konce, tak bychom s tím... 
Pavel Š. 	Já bych to ještě do třetice...
Pavel B. 	No, prosím
Pavel Š. 	...zkusil... 
Pavel B. 	ale slibte mi, že to nezačíná na slepé koleji
Pavel Š. 	Ne
Pavel B. 	že tam není ani ředitel velkoobchodu 
Pavel Š. 	ne, ne, ne
Pavel B. 	ani sekretářka
Pavel Š. 	ne, ne nic takového. Tentokrát v Africe, v pravé poledne; vedro, 50° ve stínu, před bambusovou chýší sedí černoch s takovou pěknou, kyprou, třicetiletou...
Ondra 		...sekretářkou...
Pavel Š. 	třicetiletou černoškou a najednou běží okolo jakási veliká beztvará nažloutlá hmota a černoška se ptá, co to bylo? a černoch odpovídá: ale tady nedaleko na slepý koleji stál už dva měsíce vagón plný sýra. 

Pavel B. 	ale no tak, konec, konec, anekdoty opustíme; teď tu máme dotaz, který by nám mohl zodpovědět inženýr Životský: „prý byl Jára Cimrman trestán,“ říká tady jedna divačka „za co a jak snášel pobyt ve vězení?“ 

Ondra Ž. 
Ano, tak Jára Cimrman trestán byl. Dostal dva měsíce za vtip Císař pán v muničním skladu. O výkonu trestu se nám dochovalo svědectví ředitele Solnohradské trestnice, pana Fridricha Nachtigala. Já tady mám úryvek z Nachtigalovy vzpomínkové knížky Musel jsem na ně být přísný, který se Cimrmana týká a ten Vám přečtu. 
„Jára Cimrman u mě začínal jako řadový vězeň. Chodilo na krátko ostříhán a vždy skromně oblečen. Žádné ohrnování nohavic, žádné parádní vypalování dřeváků, či nošení čapky přes ucho, což jsem nesnášel a na místě trestal. Slušné chování mu brzy vyneslo funkci chodbaře. Poté i prominutí zbytku trestu. Upřímně jsem litoval, že od nás tak záhy odchází, neboť jsem cítil, že jím ztrácíme jednoho z nejlepších vězňů. Domlouval jsem mu, aby ve vězení zůstal, alespoň jako osvětový dozorce. Souhlasil. Založil vězeňský pěvecký sbor Nepokradeš; velký symfonický orchestr dozorců Bach; v cele kapsářů vznikl na jeho popud čilý kroužek dovedných rukou. Naše trestnice se záhy stala poutním místem všech, kdož měli zájem o novinky na poli moderního vězeňství. 
Cimrman sršel nápady. Zorganizoval soutěž v dorozumívání morseovou abecedou přes dvojí i trojí zeď; soutěž Zpívá celá cela; a celoústavní, dvoukolové, systém každý s každým - závody v odvšivování. To je jen pár příkladů za mnohé. Až na nešťastný Den otevřených dveří, kdy nám uprchl vrah Kovalský a defraudant Ádler, se mu vše dařilo znamenitě. Když se naplnila má služební léta a já jsem začal pomýšleti na penzi, otázal jsem se ho jednou při bulce, zda by nechtěl po mně převzíti mé místo. Ředitel věznice, který začal od píky, by byl pro vězně zářným příkladem. Ale Cimrman měl již jiné plány. „Chci se teď pro změnu obout do fyziky,“ řekl mi. Ve vrátnici ho čekal kamarád, myslím, že se jmenoval Einstein, nebo tak nějak.“ Tolik tedy z knížky pana Fridricha Nachtigala. Děkuji za pozornost. 

Pavel B. 
Děkuji inženýru Životskému. Mám tu několik dotazů okrajovějšího rázu. Jeden divák se ptá, zda Jára Cimrman věřil v Boha? Touto otázkou jsem se sám zabýval a našel jsem pouze jediný doklad v Cimrmanově deníku. Tam si totiž na straně 35 zapsal: „Jsem bezvýhradný atheista, až se bojím, že mě pán Bůh potrestá.“ Takže vidíte, že to zůstává zase otevřenou otázkou. 
Pak je tady dotaz proč byla role správcové ve hře Lijavec svěřena muži. Tak to je pravda, o tom se sami přesvědčíte. No jak asi vidíte, nám nic jiného nezbylo - jsme pánské divadlo, žádná herečka mezi námi není. Byly sice v minulosti pokusy přivést do souboru herečku, ale žádný z nich nevyšel. Víte, ono je to těžké. Tak třeba, je to asi dva roky, profesor Šustr tady, přivedl do souboru dívku, myslím, že nezletilou, viďte? Nezletilou dívku, která se všem členům divadla nesmírně líbila. Ono to mělo své pozitivní stránky. Já jako režisér jsem přestal mít od té doby problémy s prezencí na zkouškách. Účast byla stoprocentní. My jsme vlastně pořád zkoušeli. Vznikly i takové zvláštní formy zkoušení - s takovým individuálnějším přístupem. Třeba zkoušky typu herec-herečka, nebo dva herci-herečka, nebo režisér-herečka, dva režiséři-herečka, taky dva režiséři-herečka a její kamarádka, atd. No ale přes tuhle intenzivní práci na té inscenaci se nám tu Cimrmanovu hru, co jsme studovali, tu hru Sodoma, nepodařilo dovést až k premiéře. 
No potom přišel zase támhle docent Jeniš s nápadem, zda by nebylo vhodnější angažovat herečku, která by se netěšila v souboru tak široké oblibě, v ideálním případě, která by se nelíbila vůbec nikomu. Dokonce takovou herečku znal, přivedl ji mezi nás, byla to jeho sestra. Ale nikomu z nás se s ní do Sodomy nechtělo. Takže jsme zůstali tak, jak to vidíte. Ono to má zase své výhody. Máme třeba jedinou pánskou šatnu, nikdy v historii divadla neměl myslím nikdo z nás mateřskou dovolenou, no a pokud jde o umělecké hledisko, tak zahrát ženu nepředstavuje pro nikoho z nás žádný větší problém. Je sice pravda, že vzhledově si musíme trošku vypomáhat, ale která žena to nedělá. Hlasově se nám ženy také vyrovnávají, že protože kouří. No a pokud jde o psychologické hledisko, tak se domníváme, že žena je celkem jednoduchá záležitost. No, dalo by se to formulovat taky tak, že zahrát muže je pro nás daleko větší problém. 
  Dále je tu žádost, zda bychom nemohli zazpívat Cimrmanův slavný elektrický valčík. No tak to bychom opravdu nemohli. 
A teď se konečně dostávám k dotazu kvůli kterému přijel až ze Šumavy támhle náš zasloužilý mistr sportu. Jsou tu dotazy k tomu místu, kde Cimrman napsal své poslední dílo. Diváky zajímá spousta věcí, třeba která budova ve Frymburku to přesně byla, zda je tento bývalý starobinec opatřen pamětní deskou, k jakému účelu dneska slouží atd.Čili jak jsem řekl, máme tady odborníka, který tam byl, takže prosím vás pane Propršil, kdybyste se

Standa P. 	Já se nejmenuju Propršil, já jsem Pospíšil... 
Pavel B. 	Zase jsem to nějak spletl? Promiňte. 
Standa P. 	Takže, jak víte výstavbou... 
Pavel B. 	Buďte tak hodný, pojďte k pultíku... 
Standa P.	To není nutný
Pavel B.	Všichni chodí k pultíku
Standa P.	Tak, jak jistě víte, výstavbou Vltavské kaskády se pošumavský Frymburk skoro celý octl na dně Lipenské vodní nádrže. Tak já jsem se tam potopil. Budova se nachází v hloubce dvanácti až sedmnácti metrů. Zachovaly se zbytky obvodového zdiva, no a dneska je to všechno pokryto bahnem...bahnem.  To je tak všechno, co jsem tam viděl. 
Pavel B.	Nedala by se ta informace trochu rozšířit? 
Standa P.	Ne
Pavel B.	To je škoda, diváky zajímá taková spousta věcí, třeba v jakém slohu to bylo stavěno, kolik měl starobinec místností, jaká byla střešní krytina - jestli to byly bobrovky nebo eternit; jestli tam nebylo vlhko...
Standa P.	Dneska tam vlhko je, ale jestli tehdy, to už se nedá určit. 
Pavel B.	No tak, i tak Vám děkujeme, že jste sem vážil takovou cestu. Přátelé a teď se dostáváme...
Jirka		Pane doktore, pane doktore, 
Pavel B. 	Ano? 
Jirka		Na slepé koleji...
Pavel B. 	Ale no tak,..
Jirka 		...stojí předčasně vyložený vagón. Ještě je nechytili.

Pavel B. 	Tak dalo to práci, ale stálo to za to. 
Teď si myslím, že bychom měli pomýšlet na závěr besedy a věnovali bychom se poslednímu dotazu, který je myslím důležitý k tomu, abyste pochopili tu trošičku komplikovanou Cimrmanovu hru Lijavec. Dotaz zní takto: „Ve hře je zmínka o Cimrmanově léčebném divadle, co to bylo?“ 
No léčebné divadlo, to byl Cimrmanův objev. Dneska se mu říká psychodrama. Cimrman ho poprvé vyzkoušel ve frymburském starobnci, a to dobrých dvacet let před Jokobem Levi Morenem, jemuž je objev psychodramatu mylně připisován. Cimrman si totiž všiml, že duševní trauma se dobře léčí tak, když se pacient může bez zábran o svých problémech rozhovořit. Tedy nejlépe formou nějakého vhodně napsaného dramatického textu. On takových scének napsal celou řadu, říkal jim zdravotní scénky, ty se nám dochovaly a my Vám přečteme Cimrmanův slavný psychodramatický výstup Nestyda Hausner. V podtitul je uvedeno: Zdravotní scénka pro žárlivou vdovu, hypochondra a ostýchavce. 
Tak já bych prosil profesora Šustra, aby přečetl hypochondra Chládka, inženýr Životský bude tak laskav a přečte nám žárlivou vdovu Hausnerovou, pana zasloužilého mistra sportu poprosím aby přečetl nestydu Hausnera a  docent Jeniš bude tak laskav a půjde pryč. Nebo pane docente, jestli se také chcete zúčastnit, tak se postavte tam za židli, kde sedí zasloužilý mistr sportu. 
Jiří J. 		Děkuju

Hausnerová	Dobrý den, poseďte se, pane Chládek. 
Chládek	Vám se to řekne, vdovo Hausnerová, posaďte se, ale mluvíte s člověkem, kterému vyoperovali páteř a dali mu místo ní bambusovou tyč. 
Hausnerová	Tak tedy postůjte, pane Chládek. 
Chládek	Budu muset. I když nějaké dlouhé stání...mám totiž ploché nohy. 
Hausnerová	Myslela jsem, že máte protézy. 
Chládek	Mám, ale ploché. 
Hausnerová	A co dělají vaši přátelé? 
Chládek	Ale odchází to, co zemřel Hausner, mám už jen toho Birgra. 
Hausnerová	Vidíte, Hausner, ještě že jste mi připomněl. Ten si tam dopřává, nemrava. 
Chládek	Tam? Já myslel, že je tam? 
Hausnerová	Měl tam bejt, ale to by se nesměl na stará kolena spustit s tou flundrou. Proto ho šoupli tam
Chládek	Jděte! A ona je tam flundra s ním? Pomozte mi ohnout ten bambus, na to já bych se rád posadil. 
Hausnerová	Proč myslíte, že tak pospíchala do hrobu? Hausner umřel pátýho a flundra šla za 14 dní po něm. 
Chládek	A vy myslíte, že oni spolu i tam? 
Hausnerová	No jo, on se s tím Hausner netají. Chcete si to poslechnout? 
Chládek	To bych rád. 
Hausnerová	Tak dejte ruce na stůl a vyvoláme si ho. 
Chládek	Funguje to i s dřevěnejma rukama? 
Hausnerová	Jo, dřevo nevadí. Tak tiše. Hausnere, slyšíš mě? Duchu, ozvi se. 
Hausner	Nazdar Máňo. 
Hausnerová	Jsi tam? 
Hausner	Jsem. 
Hausnerová	Jsi tam sám? 
Hausner	Kdepak sám, je tady se mnou flundra. 
(Pavel Š. se významně podívá na Jirky a šťouchne do Ondry, aby se taky podíval, Jirka si uvědomí o co jde a naštvaný odchází)
Pavel B.  (volá)	Pane docente, neodcházejte! To nebylo míněno na vás!
Hausnerová	Že se nestydíš!
Hausner	To bejvalo za živa, to jsem se styděl. Teď jsem nestyda. 
Hausnerová	Dobře Hausnere, ale já ti to oplatím. Víš kdo je tu se mnou? Pan Chládek!
Hausner	Chládek mi nevadí, ten má všechno dřevěný.