DIVADLO JÁRY CIMRMANA
Lijavec
Osoby: 	Vrchní inspektor všech starobinců / Cimrman 
Standa Pospíšil
Formánek Alois - porodní dědek / Fafejta
Jiří Jeniš
Správcová / Vrchní světnicová Králová
Ondra Životský
Pejřil Josef - voják / Pejřil Karel 
Pavel Šustr
Pan otec mlynář / čtvrtý dědek
Pavel Blažek

(Místnost s poschoďovou postelí, normální postelí, stůl, 2 židle, třetí vpravo v rohu. Vzadu dveře, vpravo na stěně okno. Vejde Cimrman a prvními slovy jde na okraj jeviště a sejme klobouk na kterém je voda a tu vylije na diváky v první řadě)
Cimrman:  Zatrolené počasí, nebýt té bouřky, už bych tam byl byl. Chudák Cimrman, jistě si myslí, že už nepřijdu, ale já přijdu, to bude tanec. Pejřil půjde ke zdi. A na jeho pěkné místo u okna si konečně lehne Cimrman. Vlastně by na takovou vizitu neměl jezdit sám vrchní inspektor všech starobinců, většinou posílám své podřízené, ale tohle musím vyřídit sám. Ten jeho dopis, jen jsem ho dostal, už jsem balil zavazadlo. Takový člověk a oni s ním takhle zacházejí.
(vyjme složený dopis, rozbalí a čte): „Vážený pane inspektore, moje postel je nejdál od okna v temném koutě. Třikrát jsem u vrchní světnicové Králové urgoval čisté oblečení, a když se mi ho konečně dostalo, musel jsem na svou adresu poslouchati taková slova jako kachna, potápka a bukač.“ 
Pravda, svědky na to nemá, ale mně jeho slovo stačí. Dál tady píše:
„Když je u toho ředitel, to ona mluví, jako když másla ukrajuje. Ale když je s námi sama, štípe nás do zad a tahá za zbytky obočí. A když se nám večer nechce spát, pane inspektore, udělá si na utěrce uzel a mlátí nás hlava nehlava.“
Ubohý Cimrman, tak toho se dočkal na stará kolena! Ale já jí to spočítám. Já jí dám uzel na utěrce, jen co přestane pršet. Hej hola, pane správce! Tak má ten herberk vůbec nějakého správce? 
(posadí se na postel) Nebo správcovou? Paní správcová!
Králová: Sedíš mi na noze, chlape!
Cimrman: Fuj, to jsem se lek! Paní správcová, dal bych si chléb a uzenku. 
(Králová odejde s pytlem přes hlavu ven, bez jediného slova)
Divná osoba, nic neřekne. Člověk ani neví, jestli odešla uražená, nebo pro uzenku. 
(Králová se vrátí, a hodí na stůl talíř s příborem)
Á, pro uzenku! Děkuji. 
Králová: Ach jo, Chleba a uzenku, von neví, že až to sní, že dostane žízeň. To von neví. To von se to doví až když se nají. Pak mě znovu pošle do deště, abych mu přinesla něco k pití. Jelito jedno. 
Cimrman: To mluvíte se mnou? 
Králová: Né, kdepák. 
Cimrman: Paní správcová, prosím vás, něco k pití. 
(Králová otevře dveře a v nich stojí Fafejta s kloboukem na hlavě, opakuje se výstup s prvním kloboukem; pak Králová vyjde ven a za chvíli se vrátí s pivem)
Fafejta: To je čina. Chudák paní Vránová, dítě se dere na svět a já uvíznu tady. Dobrou chuť pane. 
Cimrman: Děkuji. 
Fafejta: Já jsem Formánek Alois z Manětína. 
Cimrman: Velice mě těší. 
Fafejta: Mě taky. 
Králová: Druhý jelito, viděl, že pro něco du. Von neřekne, paní správcová, když už do toho deště dete, vemte mi taky něco k jídlu a k pití. 
Fafejta: To mluvíte k nám? 
Králová: Néé, ne. 
(Cimrman a Fafejta vedou rozhovor a Králová pro sebe monolog)
Fafejta: Vy budete asi z daleka, viďte?
Králová: To von si počká, až já obsloužím jedno jelito...pak mu to v tom jeho mozku, ale co v mozku, v tom prejtu co tam má, to začne vrtat, a potom přijde taky na to, že chce chleba a uzenku. 
Cimrman: Jedu až z Prahy pane. 
Králová: Pivo to ještě né...
Cimrman: Já jsem vrchní inspektor všech starobinců!
Králová: To byste toho po něm chtěli moc. 
Cimrman: Mám tady v kraji velice důležité řízení. 
Králová: To ho napadne, až když začne jíst. 
Fafejta: Paní správcová, doneste mi taky uzenku s chlebem. 
Králová: Pivo nee. 
Fafejta: Chutná, chutná? 
Cimrman: Je to docela dobré.
Fafejta: A to zelený, to bude asi špenát, že jo? Já pospíchám k porodu. 
Cimrman: Vy jste lékař? 
Fafejta: Porodní dědek. 
Cimrman: Porodní dědek! Tak to jsem ještě neslyšel. 
Fafejta: Tady na horách je to běžný pane inspektor, napadne sníh a žeňte bábu na lyžích!
(Králová se vrátí a opět hodí na stůl jídlo a příbor)
Tak vy jste až z Prahy. Taky bych se tam rád někdy podíval. Paní správcová, jedno pivečko. 
(vezme židli a posadí se naproti Cimrmanovi, zády k lidem)
Praha, říkávali nám, že nás tam vezmou na zkušenou, ale sliby chyby. Co nepochytíte z doslechu, to se nedovíte..
Cimrman: (vrací jej zpět) Zády k publiku nesedíme. Praha říkávali nám...
Fafejta: Praha, říkávali nám, že nás tam vezmou na zkušenou, ale sliby chyby. Co nepochytíte z doslechu, to se nedovíte. Poslyšte, co je na tom pravdy, teď prý po porodu omývají děti teplou vodou? 
Cimrman: No tak není to můj obor, ale tohle se, co já vím, běžně dělá. 
Fafejta: Tak to se tady u nás na horách neujme. Než zatopíte, než se voda ohřeje, pod pumpu je to raz dva. 
Cimrman: Poslyšte a vy máte nějakou porodní školu, kurz nebo nějaké minimum? 
Fafejta: Já jsem samouk. Ale snažím se držet krok s vědou. Teď jsem například zaved to číslování, jak voni to v těch porodnicích teď dělají. 
Cimrman: (během řeči): Jo, jo. 
Fafejta: Tak já taky. Vždycky se zeptám: Maminko, kolikátý dítě to máte? A pak mu pěkně inkoustovkou na zádíčka to číslo napíšu. Tak, vono to nějak krásně nevypadá. Křivý nožičky, na zádech číslo, voni vypadají jako fotbalisti. Ale když se to teď tak dělá, tak co.
Cimrman: Máte skutečně odpovědné povolání. Existuje přes vás taky nějaká inspekce, popřípadě postih? 
Fafejta: Akorát jednou za rok hlásíme do Vídně na vojenskou kancelář kolik se narodilo kluků. 
Cimrman: A co děvčata? 
Fafejta: To nikoho nezajímá. 
Pejřil: (zvenku otevře okno, a vstrčí dovnitř „megafon“ a hlásí):
		Ruce nad hlavu! A seřadit podle velikosti! 
(Zazní výstřel, Fafejta shodí ze stolu talířek; všichni se seřadí a poslouchají rozkazy; při pochodu se zastaví pod schody a pochodují na místě; pak vyjdou ven)
		Směr dveře, pochodem vchod! Byl vydán povel k pochodu na místě? Řekl jsem snad něco takového? 
(vejde dovnitř, k pravé posteli položí dřevěnou vojenskou bedýnku, převleče si uniformu za sako a volá):
		No, a co ty? Na tebe to neplatilo? Marš ven, civilisto jeden podělanej!
(Jde ven, osloví ostatní; pak vykoukne ze za dveří a vejde dovnitř)
		Představte si, taky mě vyhnal. Pane poručíku, uu! Slyšíte? Už můžeme dovnitř, pane poručíku? Nikdo se neozývá. Pojďte přátelé, nebudeme tu stát na dešti. On nás neukousne. No ale kde je? Dyť přece nemohl zmizet. Aha, hleďte, vyskočil oknem.
Králová: Jelita si tady daly sraz. 
Cimrman: Promiňte pane, ale pokud si vzpomínám, vy jste tu předtím mezi námi nebyl. 
Pejřil: Ale byl, spal jsem támhle v koutě. Paní správcová, chtěl bych se najíst. 
Králová: Schválně počítejte, kolikrát půjdu do deště. 
Pejřil: Přineste mi talíř, hrnek, vidličku a nůž.
Králová: Talíř, hrnek, vidličku a nůž...
(Nasadí pytel a jde ven, za dveřmi se zastaví, otočí a zakřičí):
	           Ale sakra chlape, dyť to mám všechno vevnitř!
(Hodí mu to vše na stůl a zařve):
	Nenávidím, všechny vás nenávidím!
Cimrman: No no no no no!
Králová: Ale už to tak nebudu trpět! Všichni svlíknout, kalhoty hezky přes židle a spát! 
Cimrman: To určitě! Večerka je vždycky až v deset. Všude mají večerku v deset hodin. 
Králová: Dědkové plesniví. 
Pejřil: Já jím jedině svoje, nikomu nevěřím. Ono to nemusí být přímo otrávený, ale můžou v být uspávací prostředky. Kdepak, jedině svoje. 
Cimrman: Promiňte pane, ale ještě jsme se neseznámili. Já jsem vrchní inspektor všech starobinců. Kdo račte být vy? 
Pejřil: Já jsem jenom takovej vobyčejnej, prostej, nedůležitej, nic zvláštního, takovej civilista. Tak si chodím po světě, jdu kam mě napadne, žádný důležitý poslání, jako že bych třeba něco státnickýho, nebo že bych byl poslanej přímo někam, néé. Jenom tak, beze zbraně, bez cíle. Civilista. 
(Před každýho si stoupne, srazí paty a představí se, jen Králová mu nepodá ruku, ale rozmáchne se. Pejřil ji obejde a napřaženou ruku uchopí a potřese jí)
		Pihrt Josef! Pihrt Josef! Pihrt Josef!
Králová: No dobře, dobře, tak hodinku si ještě blbněte, ale v deset zhasnu a bude se spát. 
Pejřil: To mluvíte k nám? 
Cimrman: Né, to je samomluva. Nevěřili byste kolik lidí dneska trpí samomluvou. Pejřil taky. Celé hodiny si vydrží mluvit pro sebe. Ale v jeho případě se nejedná ani tak o samomluvu, jako spíš o mazanost. On se to bojí prostě říct Cimrmanovi přímo do očí,  a tak dělá, jako že si brebentí pro sebe. A přitom z něho vycházejí takové hnusné impertinence, jako třeba slova kachna, potápka a někdy i bukač!
Pejřil: Co chcete, to jsou normální vodní ptáci. Znám horší nadávky. Třeba vůl!
Cimrman: No dobře, ale tady je třeba vědět, že Cimrman má totiž na pravé noze srostlé prsty. Ne všechny, samozřejmě. Jenom dva. Prostě mezi palcem a malíkem má takovou blánu. Kvůli tomu přece ještě nemusí trpět, aby se někdo válel na posteli a otravoval vzduch takovými výrazy. Mezi námi, vrchní světnicové Králové rostou na bradě slušné vousy a také se jí nesmí říkat štětináč. 
Pejřil: Jo, a to znáte, jak císař pán, teda my mu říkáme Franta Pepa jednička, jak dal tý svý milence kotě? 
Fafejta: Ne tu neznám. 
Pejřil: Tak ta Šratová, to je ta herečka, jak císař pán za ní pálí, měla narozeniny. A Franta Pepa jednička jí dal malýho kocourka. A vona povídá: nezlob se Fanouši, já kočky nesnáším. A císař na to: To se divím, vždyť vaše komorná tuhle povídala: Já nevím, co ta koje milostpaní na tom starým kocourovi vidí? 
(Všichni se smějí, jen Králová spí. Pejřil běhá po místnosti až přijde ke Králové a křikne na ni, ona se naráz probudí a uhodí se do hlavy o sloup, který stojí za ní, pak se Pejříil vrací zpět)
Jó rozumíš? Na tom starým kocourovi!!! Víš co to asi bylo za kocoura? Fuj to jsem si dal. 
Králová: No já taky, to já taky. 
Pejřil: To se tak někdy povede. Ještě že tady není žádnej takovej před kterým bysme se museli...
Cimrman: Jo, jo. 
Pejřil: ...že jo? Že jsme tady jen tak mezi sebou? Samý vobyčejný civilisti. 
Fafejta: (Opět si bere židli a sedá si zády k publiku, naproti Pejřilovi): A to znáte? My mu zase říkáme starej Procházka, jak jel Starej Procházka do Prahy? Tak Starej Procházka...
Cimrman: Zády k publiku nemluvíme!
Fafejta: A to znáte? My mu zase říkáme starej Procházka, jak jel Starej Procházka do Prahy? 
Pejřil: Ne tu neznám. 
Fafejta: Tak Starej Procházka jel do Prahy. Aby se Čechů nějak zavděčil, dal si napsat tři český věty. První že přečte při návštěvě invalidovny, druhou na dostihách ve Velký Chuchli a třetí místodržícímu hraběti Thůnovi. A teď přijde na tu invalidovnu a tam ho vítá delegace v čele s kanonýrem Kučerou, který přišel ve válce s Prusama vo vobě ruce. Císař vyná papírek a čte: Milý hrabě, vidím, že je Česká země v dobrých rukou. A teď přijde na to závodiště ve Velký Chuchli a tam mu představí vítěze dostihu. Císař vyndá papírek a čte: Milý státní kriple, Za tvoje zásluhy pujdeš do invalidního důchodu. A nakonec mu místodržící hrabě Thůn představí ve svým paláci přestaví svou dvoumetrovou manželku. A Starej Procházka zase vyndá ten papírek a čte: milý sportovníku, máš za sebou opravdu velkou Chuchli. Cha, cha... dědek to všechno poplet v tý kapse. 
Pejřil: Tak takhle. (jde se opět převléci do uniformy a vytáhne si zápisník; ptá se přísným tónem)
Fafejta: Pěknou uniformu má. 
Pejřil:  Tak jméno!
Fafejta: To jako moje jméno? 
Pejřil: Nezdržujte to. 
Fafejta: Formánek. 
Pejřil: Celý!
Fafejta: Alois. 
Pejřil: Bydliště!
Fafejta: Manětín. 
Pejřil: Povolání!
Fafejta: Porodní dědek. 
Pejřil: Neexistuje, píšu porodní bába v závorce muž. 
Fafejta: Ale pane poručíku, proč najednou tohleto. Myslel jsem jen tak pro pobavení. 
Pejřil: Co bylo to druhý po tý invalidovně? 
Fafejta: Jo ták, Velká Chuchle. Tak to jste jako já. Já taky vždycky když někde něco pěknýho slyším, přijdu domů a hned si to zapíšu. Člověk to kolikrát zapomene. 
Pejřil: Jak se jmenovala ta paní? 
Fafejta: Thůnová. 
Pejřil: Bydliště? 
Fafejta: No to já nevím, ale na tom nezáleží...
Pejřil: (píše si) Odmítá sdělit, kde Thůnová bydlí. Jméno otce. 
Fafejta: Václav
Pejřil: Žije? 
Fafejta: Tatínek je, zaplať pán Bůh, naživu. 
Pejřil: Zná anekdotu? 
Fafejta: Jo, slyšel ji. Von si každej vtip rád poslechne. Ale žádnej už neudrží. 
Pejřil: Matka? 
Fafejta: Maminka je už dvanáct let na pravdě boží. 
Pejřil: Zemřela aniž anekdotu slyšela? 
Fafejta: Ne, slyšela ji. Vzala si ji s sebou, chudinka, do hrobu. 
Pejřil: Načež ji odnesla do hrobu. (opět se jde převlíct do saka) Já to tušil, je to někde tady. Tady někde se to líhne. Ale já na to přijdu, já ho najdu. Mizeru, mizeru jednoho mizernýho. 
Fafejta (k Cimrmanovi): Von se zase převlíkl?!
Cimrman: Asi se zpotil. 
Pejřil: No tak, copak je to s váma, chlapi? Člověk se převlíkne a vy děláte, jako že ho neznáte? Nějak nám tady zamrzla zábava, ne? Viď Václave. Vlastně ne, ne, to byl tatík. Ty jsi...
Fafejta: Alois
Pejřil: Lojza, jo. Hele, ale ta byla dobrá, jak náš Fanouš jel do tý Prahy. (k Cimrmanovi) No a co ty? Ty žádnou neznáš? 
Cimrman: Ani néé. Já anekdoty neposlouchám, nevypravuji a ani se jim valně nesměji. 
Pejřil: Já ti dám neposlouchám ani se jim nesměji. Ta tě pěkně vzala ta Lojzova Chuchle. Ale ze mě nemusíš mít strach, ani jsme si tě nezapsal. Hm, přestává pršet, budu muset jít. To víte, povinnost vola. Povinnost voláá. Tak paní správcová sbohem, pan inspektor sbohem, pan Formánek nashledanou. 
Fafejta: Vono se to vopravdu trhá. Musím k tomu porodu, i když ta Vránová, dvanáct dětí porodila! Ta už rodí levou rukou. Takže možná přijdu, napíšu na záda třináctku a bude to. 
Cimrman: Pane Formánku, až přijdete domů, připravte rodinu na svou delší nepřítomnost. 
Fafejta: A proč jako myslíte? 
Cimrman: Podívejte ten člověk, co tu byl, ten si nezapisoval anekdoty proto, že by si je nepamatoval. 
Fafejta: Né? 
Cimrman: Vy jste asi neslyšel o civilních policistech, viďte? 
Fafejta: Tak něco jsem vo nich slyšel. 
Cimrman: Jo? Tak dneska jste ho i viděl!
Fafejta: Vy myslíte, že to...
Cimrman: No jistě!!! Člověče podívejte se, vy máte víc štěstí než rozumu. On tady ten zápisník zapomněl. 
Fafejta: To je ale terno! Ale co když se vrátí? Že bysme ho spálili? 
Cimrman: To nebude nutné, postačí, když vygumujeme Formánek Alois z Manětína a místo toho napíšeme Pejřil Karel ze starobince. Tak a je tam dědek. 
Fafejta: Pane inspektor, já jsem samozřejmě rád, že jsme mi proved ten výmaz, ale já nevím, jestli si to můžu vzít na svědomí? Co když toho Pejřila místo mě zavřou? Nevinnýho člověka. 
Cimrman: Podívejte se pane Formánku, přestárlé lidi oni do vězení většinou nezavírají. Nejhorší, co by mohli Pejřilovi udělat je, že by ho přestěhovali na jinou postel. A to by bylo jedině spravedlivé. A na jeho pěkné místo u okna by si lehl Cimrman, který potřebuje studovat, psát, komponovat, zatímco Pejřil se tam válí, mastí karty a chrní. A někdy, nebudete tomu věřit, někdy plive z okna na záhon salátu. Prase! Takže Pejřila vůbec nelitujte. 
Fafejta: Pane inspektor, to já jsme znal jednoho, a ten chodil do salátu dokonce...
Cimrman: Ale no tak nechte toho. 
Fafejta: Joo, ale jakej byl pěknej!
Cimrman: No dobře no! Podíváme se, co tu máme. Ten toho ale posbíral, řeknu Vám. Antošík Ladislav, krejčí, Kořenov; vyprávěl na zabíjačce; otec a matka zemřeli aniž uslyšeli; anekdota: Následník trůnu návštěvou u císaře po dešti. Slez z toho trůnu veličenstvo, již je po dešti! Proč bych slézalo synovče? Minule jsi řeklo, že slezeš až naprší a uschne. Konec anekdoty. Smál se tovaryš Písecký Karel, běhaje v křečích na dvůr a zpět. To se mu tedy nedivím. 
		Krček Bohumil, holič, Liberec; Císař pán mlácen na poště kulatým razítkem do hlavy. 
Fafejta:  Ten je dobrej, ten jo vo těch známkách. 
Cimrman: Císař nespokojen, že má o kolečko víc. Úředník na poště namítá: razítko nesmí jíti mimo. Nutno vás trefiti do hlavy. V holírně se smál Kalous Jindřich; namydlen Pyskoř Jan - smích pod pěnou nelze prokázat. Otec i matka na živu, schopni šíření. 
Fafejta: Pane inspektore, přečtěte ještě nějakou. 
Cimrman: Ale ten Pihrt se může každou chvíli vrátit. 
Fafejta: Aspoň jednu, já budu dávat pozor.
Cimrman: Dobře tak dáme si třeba hned tu první. Podívejte pane Formánku, ta je dokonce tištěná. Anekdota číslo jedna, návnada pro pánskou společnost. Schváleno ministerstvem výživy 3. ledna 1899. To znáte? Jak císař pán, my mu říkáme Franta Pepa jednička, dal své milence kotě...?! Ale tu nám přece vyprávěl. Dvojka: návnada pro lidové vrstvy: Povím Vám jednu podařenou říkanku, to se nasmějete, lidové vrstvy. 
V Šenbrůnu, v šenbrůnu,
střílel císař na srnu. 
Minul se však cíle, 
zapomněl si brýle. 
Fafejta: No jo, pane inspektor, ale nezdá se Vám, že ty úředně schválený, jsou slabší než ty, co si vyprávíme my? 
Cimrman: No to bych řekl, pane Formánku. Vždyť ty, co opravdu mezi lidem kolují, ty vymýšlí jiná hlava. A řeknu Vám, taková správná... (upaží levou ruku a chce se opřít o Fafejtu) ...kde jste? A řeknu Vám, taková správná proti habsburská anekdota, ta má veliký význam. Ta působí v budově monarchie, jak říkával náš statečný Karel Havlíček, jako červotoč. Nikdo nic netuší a jednoho dne je budova rozhlodána. A pak stačí jeden mohutný lijavec, v základech to chrupne a celá budova se položí. 
Fafejta: Pane inspektor, když nás tak cesta svedla, dva dobré vlastence, pojďte si zazpívat Spi Havlíčku. 
Cimrman: Cože? Tuto byste rád? 
Fafejta: Je to má nejmilejší!
Cimrman: Nó, že právě tato ostrá píseň je oblíbena u vás u těch nejsprostších vrstev. To mě ze srdce těší. Nuže udejte tón a já se připojím. 
Fafejta + Cimrman:   
1.   Spi Havlíčku v svém hrobečku, 
národ zpívá tvou věrnou písničku. 
Odpočívej v pokoji. 
Králová: Jen si koledujte. 
Fafejta  + Cimrman:  
Odpočívej v pokoji. 
2.   Tvoje tělo v hrobě hnije, 
ale  duch tvůj posud v Čechách žije. 
Odpočívej v pokoji, 
Cimrman: Taková píseň už dokáže vyburcovat.
Odpočívej v pokoji. 
3.   Chtěl jsi vlasti blahopřáti
za to musels na věčnost se bráti. 
Odpočívej v pokoji. 
Fafejta:  (šeptá): Čech se Němce nebojí. 
Fafejta  + Cimrman:  
Čech se Němce nebojí
(Pejřil vchází dovnitř a zůstává na schodech, kde se připojí ke zpěvákům)
4.   Nuže bratři české vlasti
Cimrman:  (rychle) Teď nám to hezky zní. 
Fafejta: + Cimrman: 
Zazpívejme k Havlíčkově slasti
Odpočívej v pokoji
Fafejta:  (šeptá): Rakousko je na hnoji. 
Fafejta  + Cimrman:  
Rakousko je na hnoji. 
Pejřil: Takhle pěkně jsme tuhle písničku slyšel naposledy zpívat ve státní věznici v Salzburgu. Někde jsem si tady nechal zápisník, á tady je. 
Cimrman: S návrhem zazpívat si tuto buřičskou píseň na veřejnosti jsem přišel já. Pište si pane poručíku: vrchní inspektor všech starobinců... 
Pejřil: Ale nechte toho, písničky nejsou můj obor. 
Fafejta: Je načase abych vyrazil. Vona ta Vránová vypadala, jako že toho bude víc. Takže kdyby to byly tak trojčata, možná, že bych to třetí ještě chytil. 
Cimrman: Počkejte na mě příteli, půjdu také. Paní správcová, platím. 
Fafejta: Mně to taky spočítejte. 
Králová: Dejte mi pokoj. 
Cimrman: No tak paní správcová, co to zase je? Jedli jsme?  Jedli. Pili jsme? Pili, tak musíme platit. 
Králová: Nó já to znám to vaše placení. Budu se s tím počítat a...
Cimrman: Tak já nevím proč nám nevěříte. My Vám chceme skutečně zaplatit. 
Králová: Vopravdickejma penězama, nebo zase jenom knoflíkama? 
Cimrman: Opravdovými penězi. 
Králová: No tak to jo. 
Cimrman: Jsou sice dětské, ale opravdové. 
Králová: Tak to máme: Chleba, pivo, uzenka a příbor. 
Pejřil: Mě doufám nic nepočítáte? Ušpinil jsem jenom nádobí, zatímco se tady špinila monarchie! A za to taky ještě nikdo neplatil, viď Václave? Vlastně né - tatík, ty? 
Fafejta: Alois. 
Pejřil: Jo, hehe. 
(Králová furt počítá, ale nejde jí to, neumí moc počítat)
Králová: Tak znovu. 
Cimrman: Jé paní správcová, já třeba jsem měl jenom chleba, pivo, uzenku. Tři položky, to snad není tak velký početní úkon. 
Fafejta: To byste se divil. 
(Královí trhá další papírek; ozve se hřmění)
Fafejta: Pán Bůh s námi a zlý pryč. To je ale bouřka!
Pejřil: To tady zase zkejsnem. 
Cimrman: No jo, paní správcová, zrušte ten účet. ještě posedíme. 
(Fafejta si sedne na postel, Pihrt na židli a Cimrman na postel. Všichni čekají co teď udělá rozzuřená Králová)
Králová: Já věděla, že to počítám zbytečně. Bouřka říkáte, jo? Vy říkáte bouřka. 
(Rozběhne se k Fafejtovi, pak k Pihrtovi a mlátí je do hlavy a do zad)
Tak já Vám ukážu bouřku, že jste takovou bouřku ještě nikdy neviděli. 
(Cimrman si lehá na postel a schovává se a drží si obočí)
	Neschovávej se! Dědku!
(Pihrt ve zlosti otočí talíř dnem vzhůru)
Cimrman: Babo!
Králová: Dědo! (jde k němu a chce ho vytahat za obočí) Dej si pozor na obočí! Dědku plesnivej. 
Cimrman: Mužatko. 
Králová: To bylo naposled. 
Cimrman: Ale řeknu Vám, přes to všechno co tady zakoušíme, není to špatné. Sedět si takhle v teple, co? Poslouchat, jak ten déšť krásně bubnuje do střechy. (na Pejřila, který si klepe na dno obráceného plechového talíře) Přestaňte s tím, no a už to přestalo!
Pejřil: Mě už ten déšť leze krkem. 
(vleze čtvrtý dědek a ve dveřích volá):
čtvrtý dědek: Bětuško, Bětuško,  cos mi to...
Cimrman: Ještě né!
Pejřil: Mě už ten déšť leze krkem. Já mám rád když prší, protože déšť nám houfuje lidi pod střechu. Ale ne takovejhle liják. Pro nás jsou nejlepší přeháňky. Lidi se schovají do nejbližší hospody, já si je proklepnu, vyjde slunce a du zase jinam. Ale tady? Tady tvrdnu se třema podělanejma civilistama, který mám nota bene už dávno zpracovaný. 
Fafejta: Takovej liják snad Rakousko nezažilo. 
čtvrtý dědek: Bětuško, Bětuško...
Cimrman: Já ho zabiju, já ho zabiju. Táhni! Nauč se roli. Má sedm slov a ještě se to nenaučí. Tak znova, takovej liják...
Fafejta: Takovej liják snad Rakousko nezažilo. 
Cimrman: No a možná, že už ani nezažije!
Pejřil: Jak to myslíte? To myslíte, že nebude už nikdy takhle pršet? 
Cimrman: No tak pršet možná bude. Ale už ne na Rakousko-Uherskou monarchii, pane? 
Pejřil: Alé!!!
(chvíle ticha, oba se podívají na dveře)
Cimrman: Už ne na Rakousko-Uherskou monarchii, pane!
Pejřil: Alé!!!
čtvrtý dědek: Bětuško, Bětuško, cos mi to udělala? 
Fafejta: Co se děje pane otče? 
čtvrtý dědek: Bětuško, taková bolest. 
Fafejta: Co je s paní mlynářkou? 
čtvrtý dědek: Á, vodjela k matce. 
Fafejta: A vy myslíte, že se nevrátí? 
čtvrtý dědek: Vrátí, ale až za tři dny! To nemůžu vydržet todle. 
Cimrman: Člověče, to jste chlap! Co to je tři dny bez ženy. Znal jsem člověka, který vydržel bez ženy, nelžu Vám, čtrnáct dní. Pak se z toho sice zbláznil, ale vydržel. 
čtvrtý dědek: Bětuško, Bětuško, taková kuchařka. 
Cimrman: No tak za tři dny je zpátky a zase Vám navaří. 
čtvrtý dědek: Já nechci. Copak kurnik nevěděla, že kuba staví? 
Cimrman: Pane otče, nějaký Kuba přece nemůže takové manželství, kolik let jste spolu? 
čtvrtý dědek: Třiadvacet let. 
Cimrman: No tak. 
Pejřil: To chce rum, na takovouhle bolest na to já se na mou duši nemůžu koukat. To chce prostě rum. 
(Z bedny si vytáhne plácačku rumu a lokne si, ostatní mají natažené hrnky, aby taky dostali, ale nedostanou nic a tak je dají smutně opět zpátky)
		Tak a hned je to lepší. 
čtvrtý dědek: Kuba staví, kuba staví, copak to nevěděla? 
Cimrman: Jó ták, von teprve staví a vona už se k němu nastěhovala? No to je nerozum. 
Pejřil: Ženskou musíš držet zkrátka. Jednu bych ji vrazil, Kubovi druhou, a byl by klid. Ty hele, ale v takovým mlejně se taky semelou všelijaký anekdoty, lidi přijedou, čekají, neznáš nějakýho pěknýho protihabsburáka? 
čtvrtý dědek: Člověče, dejte mi pokoj, teď, s nějakýma protihabsburákama. 
Fafejta: Klidně si lehněte pane otče. Uvidíte, jak se Vám uleví. 
čtvrtý dědek: Myslíte? 
Fafejta: No jistě, jistě. 
Cimrman: Vidíte pane otče, znám člověka, který by Vám určitě pomohl. Zrovna k němu jdu. Žije tady nedaleko, ve starobinci. To víte, každý si tam nese na hřbetě nějaké to své trápení. A on přišel na nápad, jak jim ulevit. Geniální myšlenka. Léčebné divadlo. 
Králová: Blázen nějakej. 
Cimrman: Sednou si takhle kolem stolu a on jim řekne: Ty Pejřile,  jsi starý vysloužilec, pořád bys někoho komandoval, ale nikdo tě neposlouchá. Ty Fafejto, tys chtěl být za mlada lékařem, viď, ale na studija nebyly peníze. Všichni to v sobě dusíte, stydíte se o tom mluvit a v noci vás tlačí můra. Pojďte kamarádi, zahrajeme si o tom divadelní kus. A v tom kuse se každý bude jmenovat jinak a beze studu se z toho svého trápení vypovídáte. 
Králová: No dobře, ale v deset hodin zhasnu a bude se spát. 
Cimrman: V deset se zhasne a všichni spí jako mimina. 
Pejřil: No jo, každý máme nějaký starosti. Viď Václave. Vlastně né. to byl otec. Jakže ty se,...počkej, počkej. Já jsem si to tu někde psal. A podívejme se, Pejřil! Pejřil Karel!!! Karlík. Chichihcichi.(tančí a zpívá s rumem v ruce) Karlíku, Karlíku, dobrá kaše na mlíku, jó, Karlíku, Karlíku... Hergot, já nějak rozvazuju. Von ten civil k tomu rumu, vono to nedělá dobrotu. 
(opět se převléká do uniformy)
Člověk se začne uvolňovat, začne vykládat jaký má důležitý poslání, no tak to teda né. To v žádným případě, To prr, kdepák, to musíme zase... (stoupne si do pozoru) Nó?! Tohle je jiný kafe. Vona ta uniforma člověka tak nějak zkázní. Kolik myslíš Karle, že je v celým Rakousku takovejchhle uniforem? Myslíš tak stovka, viď? 
Fafejta: No tak když říkáte v celým Rakousku, tak to mnohem víc.
Pejřil: Dvanáct, dvanáct. Jako apoštolů. Bylo nás třináct, ale třináctej zradil. No tak, zradil, kecal. Napil se a všecko vykecal. 
Cimrman: Jo? A co? 
Pejřil: Všecko. 
Cimrman: No co tak namátkou? 
Pejřil: Namátkou, hned to nejdůležitější - kolik nás je. Pak teda taky ty podružnější věci. Velitel, že se jmenuje Šmíd, hlavní stan, že je v Salzburgu. Proč máme na vejložkách tchoře. 
Cimrman: A proč? 
Pejřil: To bys chtěl vědět, viď? 
Cimrman: No. 
Pejřil: Neřeknu, jenom napovím. Co dělá takovej tchoř? Přemejšlej Karle. 
Cimrman: Ale já nejsem Karel, Karel je tady pan Alois. 
Pejřil: To máš jedno, pro mě jste všichni Karlové. No tak Karlíku, no. Co dělá tchoř? 
Fafejta: Smrdí. 

Pejřil: Smrdí, smrdí, no to taky, trochu, ale to je vedlejší. Hele, já ti to teda řeknu, protože ty bys na to sám nepřišel. Ty si totiž myslíš, že já jsem jenom nějakej vobyčejnej čmuchálek, kterej popichuje lidi, tahá z nich protihabsburáky a pak to někde hlásí zlatku za kus. Css, to je žabařina. My máme velkej, dlouhodobej c.k. státní úkol kamaráde. Najít tu líheň, kde to vzniká, najít toho mizeru, kterej ty smradlavý vejce snáší, zahřejvá a pouští ten puch do světa. A já Karle, já Karle jsem na stropě!
Králová: (vyskočí ze židle a dívá se po stropě) Tak ale okamžitě dolů, honem!!!
Cimrman: Nesmysl, nesmysl. Není možný, aby tohle tam bylo, no prosím. Já Karle, jsem na stopě! Tady to vždycky zkazíš. 
Pejřil: A já Karle, já Karle, jsem na stopě. (začne kroužit pánví) Teda ještě ho nemám, ale už kroužím, kroužím těsně okolo a vím, je to někde tady, je to už strašně blízko. Jen co přejde ten všivej liják, chytím stopu a du po těch jeho vejcích jako tchoř. A pak ho popadnu za límec, přivedu ho k Frantíkovi Pepíkovi jedničkovi a zamelduju: Vaše císařská výsosti, poručík Pihrt, tady Vám ho vedu. A Franta Pepa jednička řekne: Generále Pihrte, no ano slyšíš dobře Karle, Generále Pihrte, splnil jste úkol. Ve dvanáct patnáct odjíždíte expresním vlakem na dovolenou do Mariánských lázní. Pohov. 
Cimrman: Na obzoru se již trhají mraky. 
Pejřil: Slyšíš, generále Pihrte? To je tvoje chvíle. Hej ty tam v tý kukani, eště si chvíli zahřívej ty svý pukavce, ale to na čem sedíš, to sou tvoje poslední vejce. Chachacha. (odchází)
Cimrman: Musím ho okamžitě varovat. 
Fafejta: Koho pane inspektore? 
Cimrman: Cožpak vy jste to ještě nepochopil, pane Formánku? 
Fafejta: Cože? Ten, kdo pro nás vymýšlý ty protihabsburský vlastenecký...
Cimrman: Jistě, zdánlivě bezbranný stařec, o němž dnes už prakticky nikdo neví. 
Králová: Upozorňuju, že je půl desáté. 
Cimrman: No jo, pořád. Jehož spisy, jehož spisy, místo aby v kožených vazbách zdobily univerzitní knihovny a vědecké kabinety, se válejí pod postelí v krabici od margarínu...(jde a vytáhne ji)...pod postelí, kde se mimochodem už měsíc nezametalo, přestože na to vrchní světnicovou Královou denně upozorňuje. Ten člověk tady leží, nevidí tu ani na čtení, ani na psaní, zatímco Pejřil u okna, Pejřil, který v životě nepřečet (ujede mu hlas do ženských výšin) řádku. Já se prostě přestěhuji a bude to. 
Králová: Tak to teda né. 
Cimrman: To teda jo. 
Králová: To teda né, vo tom tady ty nebudeš rozhodovat. 
Cimrman: Třikrát jsem žádal. 
Králová: Tak budeš po čtvrtý. 
Fafejta: Pane inspektore, a to takový slavný člověk, takový vědec, si najde čas, aby nás, sprosté lidi, kurva, dobrou anekdotou povzbudil a rozesmál? 
Cimrman: Na to on si čas vždycky udělá. Například teď pracuje na formulaci svého zákona o dědičnosti. To víte přemýšlí, počítá geny a najednou se Vám docela obyčejně zasměje, protože ho napadl nový vtip. Zavolá k sobě ústavního sluhu Fafejtu a řekne mu: Fafejto, (opět nastaví levou ruku, aby se mohl o Fafejtu opřít, ale on je opět na druhé straně, tak čeká až se tam dostaví) řekne mu: Fafejto, poslechněte si, co mě napadlo: Císař povídá komorníkovi: Šamberku, odneste odsud ten koš s těmi hnijícími odpadky.  A Šamberk povídá, ale vždyť tu žádného koše není. A na to císař: Tak co tu to u všech všudy tak smrdí? A Šamberk povídá: Jestli to nebude od toho, že už se nám rozkládá Rakousko! 
Fafejta: Jé, ta sedla. Ta má říz. 
Cimrman: Sluha se směje, hned bere klobouk a ptá se. 
Fafejta: Kam s ní, pane Cimrman? 
Cimrman: A Cimrman odpoví: Jděte na dráhu, vypravujete ji strojvedoucímu Trčkovi a řekněte mu, ať ji zaveze do Hradce. 
Fafejta: To budou mít v Pardubicích vzteka. 
Cimrman:  Ale teď už musím opravdu jít. Musím tam být dřív než Pihrt. Buďte zdráv, pane Formánku. 
Fafejta: Nashledanou, pane inspektore. 
(Odchází, otevře dveře a tam visí rožnutý lampión)
Cimrman: A hleďte pane Formánku, slunce. Mračna se rozplynula. Liják spláchl všechno staré a shnilé. A ve vzduchu je cítit, že se co nevidět narodí něco velkého a krásného. 
čtvrtý dědek:(naříká)Jé lidičky,už to na mě zase de. 
Fafejta: Co se děje pane otče, co se děje? 
čtvrtý dědek: To je bolest, to je bolest!
Fafejta: Ukažte. 
Cimrman: Licuje.
Fafejta: Jo tak, tady dole? My mysleli Bůh ví co a vy máte zácpu, člověče. 
čtvrtý dědek: Ale jakou, hroznou. 
Cimrman: Pane Formánku, nemůžete tomu člověku nějak pomoci? Vždyť jste téměř lékař. 
čtvrtý dědek: Zkuste to dědku. 
Fafejta: Já nevím, něco takovýho jsem ještě nikdy nedělal. Ale snad v tom nemůže bejt tak velkej rozdíl. Já si půjčím ten uzlíček, jo? 
čtvrtý dědek: Klidně, vemte si co chcete. 
Fafejta: Tak maminko...
Cimrman: Pozor, pozor!
Fafejta: ...vlastně tatínku. Pěkně zhluboka dýchat. Ale né rameny, tam nám to není nic platný. Pěkně tady dole bránicí. 
čtvrtý dědek: Jé, Bětuško, ty bestie, ty bestie jedna. 
Fafejta: Vidíte pane inspektor, ženská taky, každá v tý těžký chvíly toho svýho proklíná. Tak pane otče, a teď už záleží jen na vás. Musíte si věřit, že to dokážete. Už tisíce otců před vámi to dokázalo. Tak se pěkně soustřeďte, raz dva. Pane inspektor otevřete okno. 
čtvrtý dědek: To snad ani nemohlo být moje. 
Fafejta: Ale bylo. 
(Pejřil se vrací)
Pejřil: Třetí defenestrace. Vyhodili ho z okna. Thůnu. 
Fafejta: Tůnu? Tolik toho snad nebylo? 
Pejřil: Místodržícího hraběte Thůnu. Rakousko padlo. 
Cimrman: Cože? Kamarádi, slyšeli jste to? Rakousko prý padlo! Rak...babo, ty si tady čteš noviny a Rakousko padlo!!!
Králová: Tady to nepíšou. 
Cimrman: To tam ještě nemůže bejt!!! 
Pejřil: Sbohem má uniformo, sbohem můj zápisníčku, sbohem Mariánské lázně, 
Cimrman: Jen se lučte, jen se lučte Pihrte!
Pejřil: Sbohem generále Pihrte. 
Cimrman: To je všechno? 
Pejřil: Ano, skončil jsem. 
Cimrman: Právě skončil. Tak jsem se toho přece jenom dožil. (vezme uniformu a nese ji k oknu) Přátelé pozor, na smetiště dějin s tou veteší!
Králová: Smetiště je na druhý straně!
Cimrman: (odnáší ji na druhou stranu) Na smetiště dějin s tou veteší. Kamarádi a já navrhuji, abychom na oslavu tohoto vítězství uspořádali veliký, celoústavní maškarní bál, který by byl ještě bohatší než ten loňský. A že ten loňský, vzpomínáte si, byl pěkně bohatý. A hlavně bych se přimlouval, aby byl spravedlivý. Ne aby zase zvítězil Pejřil s tím svým indiánem, kterého stejně všichni považovali za mašlovačku. 
Pejřil: Tak kdo měl teda vyhrát podle tebe? 
Cimrman: Například moje pumpa v zimě sklidila největší potlesk. 
Pejřil: Pumpa v zimě! Přišel vobalenej pytlema a slámou a takhle dělal rukou.  (předvádí)
Fafejta: Mně se to líbilo. 
čtvrtý dědek: Protože ti dává doutníky a Viržínka, víš, patolízale. 
Cimrman: Držme se textu přátelé, už je to jen pár stránek. Naše nová vlastenecká vláda se postará, aby ti, kteří se nejvíce zasloužili o pád monarchie, byly po zásluze potrestáni. 
Fafejta: Správně. 
Cimrman: Odměněni!
Fafejta: Správně!
Cimrman: A aby největší vědci a umělci, jako jsem kupříkladu já, dostali konečně důstojná místa u oken!
Pejřil: Cože? To tam je v tý hře? Ukaž!
Cimrman: No tak zatím to tady není, ale bude to tu, protože to sem právě napíšu. 
Pejřil: No tak si tam taky napiš, že já osobně jsem v tom hrál dneska naposledy. 
Fafejta: Ale Pejřile, kdopak by hrál Pihrta? 
Cimrman: Nechte ho Fafejto,budou to hrát jiní a lepší. 
Fafejta: Ale my děláme, co můžeme, pane Cimrman. 
Cimrman: Fafejto, o vás já nemluvím, vy se aspoň snažíte. Ale jsou tu jiní, (dívá se na Královou a ta v průběhu řeči si sahá do kapsy u zástěry a vytahuje utěrku a pomale na ní dělá uzel) kteří nejen, že nám nezametou pod postelí, ačkoli jsou za to placeni, ale zúčastňují se této naší léčebné hry neochotně a za úplatu, za úplatu, ať to pan ředitel slyší. 
Králová: Tak dost. (vstane ze židle a jde k dědkům) Tak todle to mám za svoji dobrotu. Deset hodin; všichni svlíknout, kalhoty hezky přes židle a spát. A počítám do deseti. Jedna, dvě, 
Cimrman: Nezrychlovat. 
Králová: Nezrychluju, tři, přidej dědku, čtyři, pět, tak šup, šup, šup, šest, sedm, ...
Cimrman: První dědek
Fafejta: Druhý dědek. 
Pejřil: Třetí dědek. 
čtvrtý dědek: Čtvrtý dědek. 
Králová: Spát! A bude tady naprostý ticho! Ale naprostý. Až do rána. Tak šup pod deku. Jo, ruce na deku. Vobě! (odejde)
Cimrman: Štětináč!
Králová: Kdo to řek? Tak kdo to řek? Počkejte ráno, vy dědkové plesniví. 
Cimrman:  Pane Fafejto, podejte mi ze stolu rukopis té mé hry. Ale ať se nezabijete. Hleďte, až půjdete ráno do města, vemte to na dráhu a řekněte strojvedoucímu Trčkovi ať ho zaveze do Brna, totiž je tam kousek od něj takový divadelní soubor, v takové menší vesnici. A tam Vám jsou takoví šikovní,...a tam Vám jsou takoví mladí herci. A jestli ti se mé hry chopí, pak mohu klidně spát. Dobrou noc.