Seminář

před hrou Švestka

Přednášky:

Cimrmanův dlouhý krok		Prof. Pavel Šustr

Zuby, pohroma huby			Prof. Pavel Blažek

Maska					Ing. Tomáš Koutný

Udržení a opuštění myšlenky		Dr. Stanislav Pospíšil

Píseň					Ing. Bohdan Hladký

Cimrmanův dlouhý krok		Prof. Pavel Šustr

	Vážení přátelé dobrý večer,
dnes shlédnete Cimrmanovu hru Švestka. V tradičním úvodním semináři Vás obeznámíme s několika zajímavostmi, které lze říci na okraj tohoto dramatu. 
Tak na stopu hry Švestka nás přivedl jeden zdánlivě bezvýznamný detail. Zvláštní způsob Cimrmanovi chůze. Narazili jsme na tento objev v jeho korespondenci s Tomášem Alvou Edisonem, který mu na jedné pohlednici napsal: Kdy zase zaskočíš do Států, Prevíte? Tak to alespoň z originálů přeložil zde přítomný kolega Šustr, v době kdy byl u sedmé lekce angličtiny pro začátečníky. Já jsem o čtyři lekce dál, tak jsem ten text přeložil správně. To hop over the States, totiž neznamená Kdy zase zaskočíš do Států, nýbrž Kdy zase budeš skákat po státech, Prevíte. Toto zjištění jsme dali do souvislosti s milostným dopisem od Emílie Weberové, která Cimrmanovi sděluje, cituji doslova: Nemohu s tebou jíti životem, pro tvou směšnou chůzi, Prevíte. 
Nechme stranou, proč mu většina přátel říkala Prevíte. Nás teď zajímá, co tyto zmínky o Cimrmanově chůzi znamenají. Naše pátrání vedlo k nečekanému zjištění. Jára Cimrman, přestože nebyl vysokého vzrůstu, měl neobyčejně dlouhý krok. Zatímco krok normálního muže měří v průměru asi sedmdesát centimetrů, krok Járy Cimrmana byl devadesát centimetrů dlouhý, a to na milimetr přesně. Jak se například přesvědčili majitelé stavební firmy Zakoupil a Zbořil, kterým Cimrman krokoval parcely. 
Cimrmanův neuvěřitelný devadesáticentimetrový krok byl vlastně chorobou z povolání. Na samém konci minulého století působil Jára Cimrman na českém venkově jako kočovný dentista. Jeho klientelu tvořili především lidé ze samot, hájoven, mlýnů a hamrů, tedy pacienti, kterým zubař svou návštěvou ušetřil dalekou cestu do městských ordinací. 
Než se dostanu k meritu věci, dovolte malou odbočku. Když Cimrman vjel na dvorek se svým trakařem, na němž byla instalována jeho slavná M6, pojízdná nožní zubní vrtačka s pěti rychlostními stupni a zpětným chodem, a když oznámil zběhnuvši se dětem, že ani nedrátuje hrnce, ani nebrousí nože, ale že vrtá zuby, stávalo se mu, že se děti rozutekli do lesů. Z této doby právě pocházejí jeho zdravotně osvětové písně s dentální tématikou. Cimrmanovi, obdařenému silným hlasovým fondem, pak stačilo zazpívat některou z těchto písní a brzy se malí zvědaví pacienti začali trousit zpět. V Cimrmanově zápisníku jsme našli tři jejich texty. Pane kolego Životský, ty texty jak jsme se domluvili.

Ondra: To je ale novina…
Pavel: Ale vy jste říkal, že se naučíte číst…
Ondra: To je ale novina
Pavel: Ale ještě v šatně jste říkal, že už to umíte…
Ondra:	To je ale novina
mlynářovic Vojtovi Popraskala sklovina
Teď je u dentisty s prosíkem
Tak dopadne každý, kdo se rýpe v zubech hřebíkem.

Tak dlouho Vojta
Tak dlouho Vojta mlsal karamely
až mu všechny zuby zpráchnivěly.
Nové mu dělá pan Kalista
zručný to český dentista.
Zásluhou této protézy,
kouše zas Vojta hovězí.
Pohublý chlapec záhy se spraví
dentistu Kalistu zdálky již zdraví.
Pavel: Počkejte, ale dohodli jsme se, že přečtete tři!
Ondra: Nebojte se.
Pavel: Já jen jestli jste nezapomněl.

Ondra: 	Nebojte se!
Nebojte se u dentisty,
je-li jeho pohyb jistý.
Je-li ale celý roztřesený,
takový dentista nemá valné ceny.
Leda, že se s dentistou třese i pacient,
pak to vyruší shodný kmitový koeficient.

Ale vraťme se teď k tajemství Cimrmanova dlouhého kroku. Na dušičky roku 1901 koupil Cimrman věnec a svíci a vypravil se vlakem z Prahy do Vídně, aby zjistil, zda jeho rodiče ještě žijí. Většinu cesty hleděl v zamyšlení z okna a všiml si zvláštního jevu. Dobrá polovina hlídačů strážních domků u trati má špatný chrup. Někteří salutovali vlaku s tváří ovázanou šátkem, jiní cenili na cestující své bezzubé dásně. Tehdy si Cimrman uvědomil, že tito lidé připoutaní dnem i nocí k železničnímu provozu potřebují jeho M6 daleko víc, než lidé ze samot. A tak ihned co doma ve Vídni zjistil, že jeho rodiče jsou ještě naživu, prodal věnec i svíci a za ztržené peníze si zhotovit speciální litinové kolo pro svůj zubařský trakař. Kolo svým profilem umožňovalo jízdu po jedné železniční kolejnici. Tím začala jeho dentistická mise po vechtrovnách a malých nádražích. Představíme-li si, že za sedm let oběhl se svým trakařem celou českomoravskou železniční siť, měřící tehdy 6280 kilometrů, a že vzdálenost mezi pražci Rakousko-Uherských železnic činila přesně devadesát centimetrů, je Cimrmanův krokový defekt vysvětlen. 
Na závěr zbývá už jen dodat, že poté co ho 1. září 1908 zaskočila změna jízdního řádu z letního na zimní, dostal se Cimrman se svým trakařem před rychlík Praha-Budějovice a v zoufalém úprku, se supící lokomotivou v zádech, vykolejil v polích u staničky Středoplky. U tamního vechtra – Přemysla Hájka – strávil pak na lůžku celou zimu a napsal tam svou železniční hru Švestka, kterou uvidíte ve druhé půli dnešního večera.
Děkuji Vám za pozornost a prosím profesora Blažka.

Zuby, pohroma huby			Prof. Pavel Blažek

Vážení přátelé,
pozdržme se ještě u dentistického tématu. Znechucen a unaven svým zubařským trmácením po mlýnech a vechtrovnách, napsal Cimrman příručku s poněkud pesimistickým titulem: Zuby pohroma huby. V úvodu se až rouhačsky obořil rovnou na Pána Boha. Přiznal mu, že lidské tělo jako celek je dokonale fungujícím agregátem, až na jedinou součástku, a tou je právě chrup. Nechápal proč nástroj sloužící k pouhému mechanickému drcení potravy obdařil stvořitel něčím tak nepotřebným a zákeřným, jako jsou nervy. Proč by zuby, ptá se Cimrman, nemohly být nějakým druhem necitlivé rohoviny, jakou je třeba kopyto či kravský roh. Kousáním by se takové zuby obrušovaly, ale stejně jako například nehty by neustále dorůstali. Cimrman dále píše: I starý člověk by s takovými ústními paznehty dobře vypadal, správně artikuloval a bez potíží žvýkal. A co je nejpodstatnější, tato mnou navrhovaná zubní kopyta by nikdy nebolela. 
Podobně jako Sigmund Freud uvádí Cimrman řadu příkladů ze své bohaté praxe. Jestli-pak ses, Pane Bože, díval, ptá se Cimrman chybujícího Stvořitele, když jsem v prosinci loňského roku přijel k hlídači trati v Poříčanech Josefu Málkovi? V boční cihlové stěně vechtrovny zela díra, jak nešťastný železničář celou noc tloukl hlavou do zdi. S jeho osmičkou vpravo dole v oteklé dásni jsem kleštěmi nepohnul. Uvázal jsem tehdy nešťastníka za inkriminovaný zub k závoře a díky dobrému zpřevodování zvedl jsem ho zaň nahoru. Zub však nepovolil. Teprve když sebou visící Málek trhl, jak zasalutoval, projíždějící kolínské sedmičce, osmička povolila.
Fenomén bolesti nebyl jediným zlem, které Cimrmana trápilo. Potýkal se i s případy, kdy se k silné bolesti přidalo něco ještě silnějšího. Strach ze zubaře. Velice názorně to ilustruje případem vechtra Pekárka z Kunčic u Vrchlabí. Cituji. Pekárek mě několikrát zoufale telegrafoval, že ho nesnesitelně bolí zub. Bylo mi jasné, že jedná o trojku vpravo nahoře, neboť jiných zubů již Pekárek neměl. Neprodleně jsem se za ním vypravil, abych jej bolestivého solitéru zbavil. Když jsem však dorazil na místo, našel jsem vechtrovnu prázdnou. Věděl jsem dobře, jak příšerně se mne Pekárek bojí, a tak jsem volal, Pekárku vylez, vím, že jsi tady. A abych jej vylákal z úkrytu, uchýlil jsem i k malé lži. Pekárku, mám nový vynález – bezbolestné kleště. Nevěřím vám, ozvalo se pod podlahou. Zvedl jsem poklop v rohu vechtrovny a Pekárka jsem za límec vytáhl ven. Vtlačil jsem ho násilím do židle, sedl jsem mu rozkročmo na klín a stiskem čelistního kloubu jsem mu otevřel chřtán. Tu se však ukázalo jakou sílu dokáže v člověku probudit strach. Pekárek se vzepjal, smýkl mnou do kouta a vyrazil ven. 
Pronásledoval jsem ho podél železničního pešuňku dobrý kilometr, a když jsem ho už už držel za šosy, vytrhl se mi a naskočil do kolem projíždějícího osobního vlaku. Naskočil jsem též a došlo k riskantní honičce po střechách vagónů, která skončila až na tenderu za lokomotivou. Povalil jsem Pekárka na uhlí a zaklekl mu paži. Ale teprve s pomocí strojvedoucího, topiče a jeho lopaty – s lokálním anestetickým účinkem -  se mi podařilo Pekárkův špičák extrahovat. A já se Tě, Pane Bože, ptám, takhle sis to přál?
Činorodý Cimrman se však ve své práci nespokojil jen stížnostmi na omyly, jichž se dopustil nejvyšší konstruktér. Jeho snem byla dokonalá zubní náhrada. Problémem byl materiál. První pokusy dělal Cimrman s ocelí. Ocelový chrup kousal dobře, byl však těžký, železo vylučovalo do úst odporné chuťové látky a vlídně nepůsobil ani ocelový úsměv. 
Lepších výsledků dosáhl s hliníkem, jehož měkkost kompenzoval Cimrman na kousacích plochách alpakou. Tato protéza byla vzhlednější, lehčí, dobře zpracovávala potravu, ale mezi hliníkem a alpakou vznikal elektrický článek. V ústech to vyvolávalo nepříjemné brnění a v noci tyto zuby dokonce svítily. To bylo na jednu stranu praktické, neboť uživateli této náhrady stačilo otevřít ústa a mohl bez potíží číst. Ale na druhou stranu se rodinní příslušníci, zejména děti, těchto čtenářů báli. Volali: babi už nečti, dědo zhasni apod. 
Dá se říci, že v hledání vhodného materiálu pro zubní náhrady Cimrman neuspěl. Pokud nepovažujeme za úspěch jeho sádrovou protézu Veselý železničář. Stejnojmenná akce – Veselý železničář – proběhla na trati Vídeň – Praha v roce 1907 u příležitosti císařovy plánované návštěvy Českých zemí. Ministerstvo drah vědělo, že František Josef I. má rád zdravé a spokojené státní zaměstnance. Stejně dobře však vědělo, v jak žalostném stavu je chrup většiny železničářů. Proto objednalo u Cimrmana 750 levných zubních protéz z bílé sádry k jednorázovému použití. Nádražní personál si je měl nasadit právě jen na těch několik vteřin zářivého úsměvu, kterým pozdraví stařičkého mocnáře v okně projíždějícího vlaku.
Ale co se nestalo. Císař byl náladou na trati nadšen do té míry, že poručil v Benešově zastavit, aby přednostovi stanice osobně potřásl rukou. Na to však nebyla Cimrmanova zubní náhrada konstruována. A když měl přednosta, Jaromír Dušek, odpovědět na císařův dotaz, jak je u Dráhy spokojen, místo odpovědi mu vyšla z úst jen bílá kaše a poprskal mocnáře sádrovou drtí.

Maska					Ing. Tomáš Koutný

	Vážení přátelé,
ve hře Švestka, kterou vy uvidíte po přestávce, a kterou diváci Cimrmanovy kočující společnosti shlédli prvně o Velikonocích roku 1912, použil Cimrman jednu scénickou novinku, a to hereckou masku. Byl to bezesporu důsledek jeho cesty do Japonska. Cimrman navštívil Zemi vycházejícího slunce jako dealer firmy Nerez Trutnov, která vyráběla jídelní příbory. Měl za úkol přesvědčit Japonce o výhodách pojídání pokrmů vidličkou a nožem. 
Pro tento účel si nacvičil vtipný výstup, který předváděl v tokijských restauracích. Nechal si přinést dvě misky rýže, psací stroj a šachové hodiny. Stiskl časový spínač a předvedl, jak neúměrně dlouho trvá, pojídá-li se rýže tyčinkami. Pak uvedl v chod druhý hodinový stroj a během několika sekund zhltl obsah druhé misky nožem a vidličkou. V ušetřeném čase usedl k psacímu stroji a napsal báseň. Tu potom užaslým hostům restaurace přečetl. Přestože tyto básně nebyly umělecky na výši, vždyť často vznikaly během jedné minuty, že, a přestože byly v češtině, sklízeli od stolujících Japonců uznalý potlesk. Pro zajímavost aspoň jednu z nich vám přečtu:
Jamaha, Jamaha,
s tyčinkami námaha.
Fudžijama, Hiro, Hito,
příbor Nerez rychle sní to.
Okinava – Trutnov – Kurily,
tora, tora, tora.
	Během svého pobytu v Tokiu, navštívil Cimrman i tradiční Japonské divadlo Nó. Kde mužští herci předvádějí ženské postavy pomocí masek. Po návratu do vlasti se mu tato inspirace velice hodila. Čelní protagonista jeho hereckého souboru – Ota Plk, který ženské role po léta v jeho hrách ztvárňoval, stal se totiž s ubíhajícím časem prakticky nepoužitelným, neboť na jeho povadlou tvář, plnou hlubokých vrásek a vysokých bradavic, bylo každé líčidlo krátké. 
	Cimrman se proto rozhodl vyřešit problém maskou. Ukázalo se, že maska přináší řadu výhod. Jeden herec mohl v jediném představení rychlým střídáním masek zastat několik ženských rolí. Takto sehrál Ota Plk například šest žen Jindřicha VIII. a všechny veselé paničky Windsorské. Z dámských masek si Cimrman postupně vytvořil celou kolekci, kterou vlastně pokryl základní ženské charakterové typy. 
Každá maska dostala své jméno. Tak tam například byl Nevinný kvítek, Blbá Julča, Děvče s ďolíčky, Děvče s ďolíčky od neštovic, Stará panna, Mladá panna, Surová Marta, Jana z myslivny, Jana z Arku, Dáma s kaméliemi, Dáma s migrénou, Chudokrevná Soňa, Vzpurná Anežka, tady snad jednu poznámku – tato maska trochu dusila, takže herec pod ní vydržel sotva hodinu, proto jí přezdívali Anežka hodinová vzpurná. Kolekci masek uzavírá Šilhavá Olina, Pavlína diblík a Mužatka Irma. 
Tyto masky se nakonec proslavili jinde než na jevišti a spíše v negativním slova smyslu. Cimrmanův sklad kostýmů a rekvizit byl totiž těsně před první světovou válkou vykraden proslulou bandou Zeno Fifky, která využila kostýmů a škrabošek ke své trestné činnosti. A tak v dobovém tisku můžeme číst smutné titulky jako Nevinný kvítek znásilnil nezletilou, nebo Šilhavá Olina trefila omylem svého komplice, nebo Jana z Arku přepadla listonoše z Dobrušky, nebo konečně Do trezoru Agrární banky se úspěšně protunelovala Blbá Julča.
Já Vám děkuji za pozornost.

Udržení a opuštění myšlenky		Dr. Stanislav Pospíšil

	Tak konečně. Hra Švestka, milí mladí přátelé, je hra o stáří a stářím jejího autora je umělecká úroveň této hry, bohužel, poznamenána. K neduhům stáří, postihujícím hlavně intelektuály, patří především dvě vady komplementárně spojené. Je to neschopnost udržet myšlenku a naopak – neschopnost myšlenku opustit. 
	Já bych se dnes ve svém příspěvku soustředil pouze na tu první vadu. Tak tou velice pěkně trpěl například svého času profesor Zdeněk Nejedlý. Zvláště na sklonku života, když hovořil, jak se říká spatra. On začal dejme tomu husitským hnutím a teď řetězcem nejrůznějších asociací se dostal k rekreaci ROH, plnění plánu ve výkupu brambor, až skončil, dejme tomu, tradičním poděkováním straně a vládě třeba za dostatek citrónů na vánočním trhu. 
Vidím před sebou většinou mladší tváře a vy mladí už ani možná nevíte, kdo to Zdeněk Nejedlý byl. Ale my starší si dobře pamatujeme, viďte vy starší, například jeho pravidelné rozhlasové promluvy na stanici Praha, jmenovalo se to Na okraj dne, které on v padesátých letech, neděli co neděli, nevím teď už přesně v kolik hodin, ale myslím, že to bylo kolem poledne, protože kdykoli si na ty jeho nedělní promluvy vzpomenu, tak se mi vybaví vůně svíčkové, kterou moje maminka k mé veliké radosti vždycky v neděli dělávala. 
Já jsem totiž jako student jezdíval za rodiči na víkend, nebo abych byl přesnější – jenom na neděli, protože, a to vy mladší si už zase asi nepamatujete, za mého mládí volné soboty ještě nebyly. Tenkrát se v sobotu chodilo do práce, ale byla kratší pracovní doba.My studenti jsme šli dřív domů. Učitelé šli taky dřív domů. Hned po nás. Jediný, kdo nešel domů byl školník, protože ten tam bydlel, že.
No ale to tenkrát ani tak nevadilo lidem, protože na chalupy se ještě nejezdilo, tak jako dnes. Ta móda toho chalupaření tak přišla až později. No, ale abych se vrátil. Já sám jsem na chalupu jezdil, ale pozor, u mne to nebylo to pravé chalupaření. Já prostě pocházím z venkova a moji rodiče na té venkovské chalupě , no na té - v té - venkovské chalupě, vevnitř, celoročně žili. Takže to nebylo z jejich strany žádné chalupaření. Ani z mé strany když jsem tam k nim jezdil. Tak to jsme trochu…
Tak ta svíčková, tak ona to popravdě řečeno vždycky pravá svíčková vždycky nebyla, co si budeme namlouvat, protože, a to už si dnes zase málokdo uvědomuje, byla doba, kdy maso bylo velice vzácné. Zejména hovězího byl naprostý nedostatek. Takže někdy maminka nahradila to hovězí králíkem. Tatínek prostě zabil králíka a maminka ho nahradila. I když někdy ani ten králík nebyl. 
(Bohdan si domluví napsaní papírku)
No ale tak to jsme si zase věděli rady, to maminka vždycky řekla děti, šup do lesa, tedy v zimě né! V létě, šup do lesa a najděte nějaké lišky. Zase, dneska o lišku nezavadíte. Ale já pamatuju dobu, kdy lišek byl plný les. Liška byla vlastně takový lesní plevel. Že, do to ho se kopalo…
	(Bohdan mu předá papírek s textem : Zdeněk Nejedlý)
	Ano, děkuji za ten lísteček, to je správná připomínka. Nejedlý, ano. To je správná připomínka. Tedy nevěřili byste tomu, ale skutečně existují mykologické atlasy, které pokládají lišku za nejedlou houbu, ale přátelé to je nesmysl. Já myslím, že se právem smějete, protože podle mne, nejsem tedy žádný Smotlacha, ale podle mne liška je druh jedlý, takže já to tady opravím. Zdeněk Jedlý…, ale je tuhý. Ale když se dobře podusí, povaří, tak je to velice dobrá houba. Ale to jsme opravdu odbočili.
	Kde jsme to, ano, tak to Husitské hnutí. No, podívejte se, názory na tuto otázku se skutečně různí. Proti dřívější jednostranné glorifikaci, této epochy, je pravda, že tato glorifikace se opírá o pojetí Františka Palackého a v popularizační rovině o Jiráska. My se ale dnes kloníme spíše ke kritičtějšímu pohledu na tuto dobu, tak jak ho zastával ve svém díle, za komunistů naprosto zavrhovaný, Český historik profesor Josef Pekař. 
	Zase pro vás mladší asi naprosto neznámé jméno, že? No já sám jsem kdysi, mohu malou odbočku, pane inženýre? Já sám jsem kdysi pravidelně přisedal u přijímacích zkoušek na filosofické fakultě. Dnes už mě tam, nevím proč, nezvou. Vzpomínám si, že jsme tam měli jednoho uchazeče o studium, který právě dostal otázku na historika Josefa Pekaře. Ale neřeklo se mu to takhle historik Josef Pekař, co o něm víte, někdo z komise na něj prostě vypálil Pekař! Takhle na něj prostě ukázal a řek Pekař! No a teď tak jako zaváhal, nevěděl co se po něm honem, honem chce. A potom, protože shodou okolností byl o prázdninách na brigádě v pekárnách, ale pozor, nebyl to hloupý chlapec, byl z Prahy. Počkejte, nejsem si jist, jestli nebyl z Brna. Ne z Prahy byl, už si vzpomínám, ano, z Prahy, pražák to byl pražák, pražák. Profesor Albert Pražák. Dobře, že jste mi ho připomněli. To je také nedoceněná postava. Nejen literární vědec, ale i předseda české Národní rady. Víte, oni to v tom Pražském povstání, v tom pětačtyřicátém roce, oni to neměli lehké. Vezměte si třeba jenom tu otázku Vlasovců. Co to bylo na konci druhé světové války u nás za problém. Protože Rudá armáda za dveřmi a v Praze Vlasovci. Já tedy jsem tolerantní, pro mě za mě, ať si každý chodí ostříhán jak chce. Ale nezlobte se na mě, když si někdo tu lebku úplně vyholí, tak tomu já, nezlobte se kolego Životský, tomu já nemohu říkat účes. Co na tom chcete česat? Nebo můj bratranec, když už se mě na to ptáte, ten si nechává ty vlasy po ramena a splétá je do takových těch copánků, jestli to znáte, teď vono to tak jako zplstnatí, umýt se to nedá, česat se to nedá. Já mu domlouvám horem dolem, on je strašnej paličák a je to prostě marné. 
Bohdan: Pane kolego, já myslím, že je to vyčerpávající…
Ano, je to vyčerpávající, prostě není to nic platné. Takže já jsem si nakonec řek, co se s tím budu rozčilovat. Je to jeho hlava, ne? Já mám se svou hlavou starostí až nad hlavu.

Píseň					Ing. Bohdan Hladký

	Vážení přátelé, nyní před přestávkou si zazpíváme. Objevili jsme totiž Cimrmanovu píseň s železniční tématikou. Patří do rodu písní kramářských a je zvláštní tím, že je nezvykle dlouhá a její melodii tvoří jen dva tóny v intervalu pouhého půltónu. Skladatel Jaroslav Uhlíř, který tuto píseň zrekonstruoval, je na pochybách, zda je to znakem Cimrmanovy geniality, nebo stařeckého úbytku tvůrčích sil. Konečně posoudíte to sami. 
(Jirka přijde uklidit pultík)
Děkuji mnohokrát, pane kolego.
Juris: Starejte se o sebe..

Šel nádražák na mlíčí

Bohdan: V šestnáct nula pět, 
kdy projel nákladní vlak na Prahu,
uchopil hradlař Karel Berka nůž, 
opustil pracoviště a vydal se po trati.
Byl klidný slunečný den. 
Traťový svršek se zelenal bohatými trsy odkvetlých pampelišek.

Stojící: V Poříčí, v Poříčí šel nádražák na mlíčí
mezi pražce, mezi pražce.
Než příští vlak profičí bude píce králičí
dávno v tašce, dávno v tašce.
(přichází další účinkující)

Ref.: │: Na železnici, dějou se věci,
na Dráze jsou zaměstnáni švarní mládenci. : │
(úkrok na bok)

Pavel Š: Jak Berka podřezával trsy mlíčí, 
všiml si, že není na trati sám.
Nedaleko vjezdového návěstidla 
spatřil Marii Rezkovou,
která, pevně rozkročena v kolejišti, 
plnila mlíčím svůj proutěný koš.

Stojící: Nádražák zakřičí, kam to chodíš na mlíčí, 
kam to chodíš na lupení.
Starej se o sebe, řekla Madla pro sebe, 
ale Berka hluchý není.

Ref.

Standa: Hradlař Rezkové vysvětlil, 
že na mlíčí, které je u dráhy má nárok on,
jelikož je také u Dráhy. 
Ale žena se dál oháněla kudličkou.
Když mu pak doslova pod rukou odřízla nejlepší trs, 
Berka zrudl a v slunci se zablýskl jeho nůž.

Stojící: Ubožáku zarudlý, chceš-li tak pojď na kudly,
ajzlboňácká ty svině.
Dráze patří mašiny, všecky pražce a šíny,
ale mlíčí obecní je.

Ref.
Hroch: Tou dobou jel zmíněnou tratí, 
ve své služební drezíně,
 inspektor Jihozápadní dráhy, 
doktor Václav Kulihrach.
Byl to čerstvý vdovec a kochal se pohledem na tu naši malebnou českou krajinu.
Ještě že si vybral inspekční cestu právě dnes.

Stojící: Na nože, na nože nedošlo jen protože
zčista jasna vjel mezi ně.
Inspektor Státních drah, doktor Václav Kulihrach
na drezíně, na drezíně.

Ref.

Ondra: Kdo z nás Čechů není chovatel? 
Ani inspektor nebyl výjimkou,
a proto měl pro oba zápasící pochopení. 
Aby zabránil dalším sporům,všechno mlíčí zabavil, 
neboť měl doma malochov statných českých strakáčů
a své služební cesty rád spojoval s cestou za krmením.

Stojící: Povídá, ty Karle, ty máš službu na hradle
ať už jsi tam, ať už jsi tam.
Vás Madlo, vás Madlo, s očima jak zrcadlo,
doufám víckrát nenachytám.

Ref.

Pavel B: Nad pešuňkem se rozhostil vlahý podvečer. 
Kolejnice vyhřáté odpoledním Sluncem se leskly a vzduch nad nimi se tetelil.
Telegrafní sloupy podél trati hučely svou monotónní píseň dálek
doprovázenou stakatem cvrčků a zvonkohrou chráněného železničního přejezdu.

Stojící: Dobře to dopadlo, Berka spěchá na hradlo,
aby pohnul semaforem.
Když návěst přepíná, jede kolem drezína
a v ní Madla s inspektorem.

(Přichází Juris, ale nezpívá)
Ref.
(Juris odnáší mikrofon)